B 77		(Kahn CVIII)

1	[Hérakleitos řekl, že] pro duše je rozkoš
	nestávat se smrtí ve vlhkých věcech,
3	[a že rozkoší je pro ně pád do zrození. A jinde řekl:]
	My žijeme jejich ‹duší?› smrt
5	a ony žijí naši smrt.

Núménios u Porfyria, De antro nympharum 10, frg. 35 Thedinga

    Núméniova pasáž v Porfyriově Jeskyni nymf referuje dva Hérakleitovy výroky. Editoři novější než Diels jsou k jejich pravosti poměrně skeptičtí, zvlášť pokud jde o druhý z nich. Porfyrios cituje Núménia v kontextu, kterým je role blízkosti podzemní vody v prostředí, do kterého přichází duše při zrození (10, 8 - 11, 3): “Nájadami nazýváme též víly, které zvláštním způsobem panují nad vodami, a takto byly nazvány též duše, když všechny společně sestupují ke zrození. Staří se totiž domnívali, že se duše přidružují k vodě ovanuté božím dechem, jak tvrdí Núménios. Říká, že kvůli tomu také prorok prohlásil, že dech boží se vznáší nad vodami (Genesis 1, 2). Dále, že Egypťané proto přiřazovali všechny daimóny nikoliv k tuhému, nýbrž k vlhkému, a to i Slunce a vůbec všechny bez výjimky. Je třeba vědět, že duše sestupující ke zrození poletují nad něčím vlhkým. Proto i Hérakleitos řekl, že pro duše je rozkoš nestávat se smrtí ve vlhkých věcech a že rozkoší jim je pád do zrození. A jinde řekl, že my žijeme jejich smrt a ony žijí naši smrt. Tak i básník praví, že ti, kdo procházejí zrozením, mají zvlhlé duše. Vždyť pro tyto duše je příznivé vlhké narození a krev, je to pro ně výživa jako voda pro rostliny. Někteří zas ujišťují, že také všechno to, co je ve vzduchu i na nebi, se živí z výparů pramenů a řek.”
    77, 1-2
    Podle Núménia je pro duše vlhké životní prostředí krve něčím podobným, jako voda pro rostliny. Duše, které procházejí zrozením, takovou výživu prostě potřebují. Jak se to srovná s chválou “suché duše” ve zlomku B 118? Asi tak, že tam je vyjádřen kýžený směr proměny duše, zatímco tady ‘nejnižší’ obrat cesty. Život je pochopen jako trávení ‘spodní’ vlhkosti, jako její sublimace.
    Původní kontext tohoto výroku neznáme. To, že jej Núménios pochopil jako výrok o duších při zrození, může znamenat třeba jenom tolik, že výrok popisuje situaci duše ve stavu vzdáleném ohni. Núménios připisuje rozkoš duše jejímu ‘pádu do zrození’, ale původně mohlo jít o jakýkoliv příklon duše ke ‘spodní’ vlhkosti, ke všemu tomu, z čeho duše žije, co ji těší, co ji ale současně krajním způsobem ohrožuje (B 12, B 85). Blízkost smrti je nebezpečím i rozkoší! Takhle chápe tento výrok náš překlad a podobně jej pochopil i český překladatel Porfyria, Jaroslav Matoušek: “Vlhkých duší údělem jsou rozkoše, nikoliv smrt.” Totéž místo bychom v podobném duchu mohli přeložit: Pro duše je to rozkoš, nikoliv smrt, když se stanou vlhkými.
    Tentýž text je však možné pochopit i jinak: Vlhkým duším smrt nenastává jako rozkoš, neboť rozkoší jim je zrození. Výrok by tak hodnotil mínění běžných lidí - totiž že smrt je opakem rozkoše života - jakožto mínění těch, “kdo mají vlhkou duši” (jako opilý muž v B 117). Jejich mínění jsou proto nesmyslná; jenže právě toto jejich mínění je ukázáno jako krutě pravdivé, a to právě pro všechny, kdo mají vlhkou duši (B 117). To by byla hezká ironie, analogická zlomku B 34.
    Téma je obskurní a text sám bohužel také. Proto editoři přijímají různé opravy. Uvádíme překlad následků některých z nich:
Diels:		Pro duše je to rozkoš nebo smrt, když se stanou vlhkými.
Kranz:		Pro duše je to rozkoš i smrt, ...
Schuster:	Pro duše je to rozkoš, ...
Festugiere upozorňuje na Proklův citát tohoto Hérakleitova výroku, jehož verze textu nabízí proklovsky jednoznačný a ne zrovna veselý výklad:
77.1	Pro duše je to smrt, [jak říká Hérakleitos,]
když se stanou vlhkými.

    Nebudeme, alespoň ne teď, rozsuzovat mezi možnostmi, které nabízejí všechny vůbec možné kombinace (jak rozkoš, tak smrt; každé z nich samo; obojí vedle sebe; na výběr; pohromadě). Překvapuje nás spíš to, že výrok mluví o duších, v plurálu! Pravda, jsou ve vlhkém prostředí a referující autoři mluví o duších, ‘které sestupují ke zrození’, takže k mnohosti by mohlo být dost důvodů, ale přece jenom je to u Hérakleita divné. Není ten plurál až dílem referentů? Nevíme, ale zkusíme probrat možné následky singuláry a plurálu pro výklad:
    1.  Je možné, že duše zde původně vystupovala v singuláru, jak je to u Hérakleita častější. Podle toho chápeme i náš překlad, byť jsme tam z opatrnosti ponechali plurál, jako výpověď o ‘nízkém’ stavu duše.
    2.  Plurál v běžném významu slova “duše” by více preferoval onen ironický překlad a výklad, totiž že vlhkým duším nenastává smrt jako rozkoš.
    3.  Plurál “duše” se v textech pozdně antických autorů někdy objevuje tam, kde starší autor měl výraz ‘bohové’ nebo ‘daimoni’. Tehdy sice nedochází ke změně gramatického čísla, ale podmětu či předmětu za jiný, neboť tito autoři mají odlišné pojmosloví. Tento výklad se nám zdá být velmi dobrý pro druhou část zlomku. Pro první výrok se jej neodvažujeme vážně navrhovat, i když by jeho následky byly vtipné a kontextově dobře přijatelné: “Pro bohy je to rozkoš, nikoliv smrt, když se stanou vlhkými.” Není to rouhání? Proč, když i u zbožných autorů máme ze staré doby mnohem choulostivější řeči o bozích. Prostě, bohové si to mohou dovolit, lidé to vždycky nevydrží a Bůh takové problémy nemá (B 67).
77.4-5
My žijeme jejich duší? smrt
a ony žijí naši smrt.
    Na tomto doslovném překladu druhého výroku našeho zlomku nás hned zaráží rod zájmena “ony”. Chceme-li být věrni textu, musíme najít něco ženského rodu i k zájmenu “jejich”. Z kontextu zachování to budou “duše”. Jenže něco velmi podobného přece říká druhá polovina zlomku B 62: “Jedni žijí smrt těch druhých, druzí umírají život těch prvních”. A první polovina onoho velmi spolehlivého zlomku zní: “Nesmrtelní smrtelní, smrtelní nesmrtelní”! Je to výpověď o vzájemnosti života a smrti, kterou chápeme podle Filónova referátu: “Žijeme jejich smrt, jsme mrtvi jejich životem.”
    Máme teď v našem zlomku tyto možnosti:
    1.  Zůstat věrni Porfyriovu a Núméniovu kontextu a dosadit “duše”. Pak ovšem najít zlomek B 62 a ukázat právě to, že pozdně antický text má “duše” na místě, kde archaický text, doložený třemi autory, nesrovnatelně hodnověrnějšími než Núménios i s Porfyriem, měl “nesmrtelné”.
    2.  Dosadit do našeho zlomku podmět z B 62:
 	Žijeme smrt nesmrtelných
 	a nesmrtelní žijí naši smrt.
    3. Prohlásit náš zlomek za koruptelu, alespoň v jeho druhé části, a to nejspíš právě zlomku B 62.3-4 a řídit se jenom zlomkem B 62. To je určitě nejrozumnější.

    Můžeme pro výklad Hérakleita něco vytěžit z Núméniova spojení výroků a z kontextu výživných vod počínajícího se života? Víme, jak Núménios pracuje s textem, tak se můžeme pokusit mu porozumět. Matoušek velmi dobře vystihuje Núméniovo pochopení, když jeho koruptelu Hérakleita (B 77.4-5) překládá v theosofickém stylu: “Pozemský život je smrtí pro duši a tělesná smrt pro duši znamená probuzení k životu.”
    Pokud bychom se pokusili transponovat význam tohoto obrazu zpátky k tomu, jak rozumíme Hérakleitovi z jeho jiných míst, zůstal by nám první výrok tohoto zlomku jako ilustrace zlomku B 62 ve vodním kontextu, zatímco druhý jako jeho porušená citace. Vzájemnost sdílení života a smrti by byla v prvním výroku osvětlena odkazem na živlovou dimenzi této vzájemnosti; odkazem na to, že nejen při našem početí, ale v každém vlhkém stavu duše je ona příležitost k rozkoši vždycky i příležitostí ke smrti. Že rozkoš vzniká právě z této příležitosti - a že schopností duše má být toto strávit a nezajít na nepřípadnou porci přirozeně nutné potravy duše. Hodnotou tohoto Núméniova referátu je tedy upozornění na živlové, potravní a sexuální kontexty významů zlomku B 62, ať už zde máme vlastních Hérakleitových slov jakkoliv málo nebo mnoho.