Zdeněk Kratochvíl:   Dějiny filosofie I.  -   sylabus kurzu

Úvodní kurz dějin filosofie v kontextu vývoje přírodních věd od nejstarší doby do konce renesance. Přehled tradiční terminologie a představových rámců základních teoretických přístupů ke světu.
Základní literatura: Z. Kratochvíl: Filosofie mezi Homérem a Descartem, nová verze.
Doporučená návaznost (nepovinná): Člověk a svět v moderní filosofii - Alice Kliková.
(Pozn. pro ty studenty, kteří mají také povinnost „filosofie ve společném základu“ na FF UK: Po rozšíření o 2. semestr se tento kurz automaticky uznává i na FF.)

1.  Co je filosofie
Čím se liší od vědy, náboženství, mýtu, umění. Vznik filosofie, vznik vědy. Podobnosti a rozdíly v Řecku, Indii a Číně. Nástupci řecké filosofie: Řečtí křesťané, Latiníci (pak latinští křesťané a evropská školní filosofie), Arabové, Židé... Vzájemné vlivy Řecko / Indie.
Jednotlivé filosofické školy = příklady různých přístupů ke skutečnosti i různých určení filosofie.
Periodizace dějin filosofie, zvláštnosti jednotlivých epoch.
Problémy nejstarší filosofie a její vztah ke vznikající vědě. Problémy kontinuity pojetí vědy a vědění v dějinách.

2.  Poklidná racionalita řeckého Východu a zásvětní racionalita Západu
Východ (Iónie): Milétské zkoumání světa
Thalés - geometrie, astronomie, “hylozoismus”.
Anaximandros  - mapy, sluneční hodiny, ekliptika; rovnováha koloběhu světa “odvíjením” a zanořováním protikladů “věčným pohybem”, „apeiron“.
Anaximenés – metafora dýchání světa, její tradice u lékařů i mystiků, racionální meteorologie.
Západ (řecká Itálie): Pýthagorejské sepjetí racionalismu a zásvětní mystiky.
Teorie protikladů. Kosmos, teorie, harmonie. Matematizace přírody, souvztažnost aritmetiky a geometrie. Duše jako harmonie, jako myslící, jako věčná a cyklující - „metempsychósis“. Pýthagorejská společnost: posluchači (akusmatici, exoterní) a zasvěcenci (matematici, esoterní). Vliv v lékařských a matematických školách, Platón. Zvláštnosti pýthagorejské vědy: akustika, heliocentrismus, geometricky pojaté atomy, spekulace, podivínství.

3.   Hérakleitos a jeho opak - eleatské ztotožnění skutečnosti, myšlení a řeči
Hérakleitos z Efesu: „Vše plyne.” Proti domněnkám slavných a slávě mocných. Proti geometrizaci světa. Proti pouze formálním postupům myšlení. Paradoxy části a celku. Ustavičná proměna (metabolé) uvnitř kosmu, včetně proměn druhů. Protiklady a diference, přirozenost (fysis), skrytá harmonie. Metafora spánku a probuzení. Osudová řeč (logos). Duše ve světě, osud, individuální úroveň osudu. Vliv: Hippokratés (přirozenost si vystačí ve všem).
Xenofanův sarkastický racionalismus.
Parmenidés z Eleje: jedno, jsoucno, bytí, myšlení. Jedno jest; nejistota všeho vnímaného, upozadění fysis i přírodovědy. Předpoklady logiky a metafyziky, “zastavovatel jsoucna”.
Dědicové: Zénón - aporie proti možnosti pohybu, prostoru... Vliv: sofisté, atomisté, Platón.

4.  Myšlení o přírodě po eleatském šoku
Metafora mísení (nic nevzniká a nezaniká, pouze se mísí) a její různá užití:
Empedoklés: 4 živly, “kořeny přirozenosti”; pojetí látky (hylé); láska a svár; koloběh: chaos, kosmos, sfairos; vnímání božství; reinkarnace.
Anaxagorás: teoretik, demytologizace kosmu. Infinitesimální “zárodky”, vlastnosti. Redukce na kvality. Mysl (nús) jako pořádající princip. Metabolismus. Intelektuální etika.
Démokritos: poznání pouze logickým myšlením; jsoucí atomy ve jsoucím nejsoucnu (prostoru); principy poznávací redukce, princip kompozicionality.

5.  Problémy klasické filosofie
Sebevědomí intelektu, proměny umění (perspektiva), diferenciace věd.
Hnutí sofistů: učitelé, mobilita, věhlas, právní a politické aplikace rétoriky a logiky; logika (dialektika) a eristika, lidská práva.
Sókratés: neúspěšný sofista nebo zakladatel platónské filosofie? Role otázky a dialogu.
Instituce filosofických a vědeckých škol: Akadémie (Platón), Lykeion (Aristotelés).
Vliv pýthagorejců: Zásvětní racionalita, moralizace.
Vliv Eleatů: Metafyzika, logika.
Vliv iónského (východního) myšlení přirozenosti: lékařské školy.

6.  Platón – racionalista nebo mystik?
Vědění a mínění. Pojmy a dojmy. Dialog. Podobenství o jeskyni, o Slunci (světelná metaforika poznání), o úsečce (ideje, matematické objekty, zkušenostní věci, jejich nápodoby).
Idea a druh (eidos). Statut existence druhů.
Logika (dialektika): pojmový rozbor (diairésis), souhrn; důkaz (elenchos).
Podobenství o duši (metempsychósis). Role Eróta. Role krásy. Anamnésis.
Intelektuální etika (sublimace) a politika (totalitní, vyhnání umělců z obce).
Akadémie. Vliv: Aristotelés; neoplatonici: antičtí, středověcí, renesanční.

7. Aristotelés
Dialektika (logika): pojem v řeči, práce s pojmy, třídění podle obecnosti, definice, výrok (soud), důkaz (syllogismus).
Vědění cestou zobecňování (indukce) z empirie (a posteriori). Problémy úplnosti indukce. Dedukce (a priori).
Substamce a akcedenty. Látka (hylé) a tvar (morfé). Příčiny: účinná (efficiens), účelová (finalis), látková (materialis), tvarová (formalis). Důkazy boží existence.
Rozdělení filosofie, jednota vědy. Věda jako logický model empirie. Zoologie. Paradoxy aristotelské fyziky. Umírněná etika.
Lykaion. Vliv: v antice přírodověda; ve středověku od 13. st. také filosofie a theologie; v novověku sice kritizován, ale určuje většinu školní terminologie.

8.  Helénistické školy: Stoici, epikúrejci a skeptici
Stoici: Zénón z Kitia, Kleanthés z Assu, Chrýsippos.
Kanón: Logika a rétorika, fyzika a theologie, etika a politika.
Kritérion: Skutečné je to, co zkušenostně působí, nebo na co může být působeno.
Triáda aktivity: pneuma (vanutí), tonos (nepětí), logos (rozum).
Stoická fyzika: experimenty - zvuk, teplo, proměny energie. Paradoxy “zákona” zachování.
Stoická etika, její římská popularizace.
Epikúros: atomismus; životní slast (hédoné); daleko od bohů, smrti a všech tužeb.
Skeptici: životní (Pyrrhón, vliv Indie) a akademičtí (Arkesilaos - nezaujaté zkoumání).
Skepse (zdržení se úsudku) oproti dogmatu (tvrzení). Argumenty proti jistotě poznání - sen, divadlo. Skeptická věda: Eratosthenés, Hipparchos. Vliv: „empirismus“.

9.  Na přelomu věků
Římská okupace. Rozvoj věd a úpadek filosofie v pozdní antice. Import babylónských tradic (astrologie).
Úpadek tradičního náboženství, revitalizace starých kultů, importy kultů z Orientu (vliv judaismu a možná i Indie), nová náboženství – zvítězí křesťanství.
Latinská filosofie v Římě – řečník Cicero – a latinský odpor k filosofii.
Řečtí „milovníci krásy a starobylostí“ – Plútarchos.
Řecká filosofie u Židů – Filón Alexandrijský – interpretace „stvoření“.
Řecká filosofie u křesťanů – Kléméns Alexandrijský – filosofie a víra.
Řečtí novoplatonici a jejich možné indické korespondence – myšlení analogií.
Převzetí novoplatónských schémat řeckými křesťany.
Aurelius Augustinus – první latinský křesťanský novoplatonik, teorie iluminace, problém vůle, filosofie dějin, latinský i křesťanský odvrat od přírody k „nadpřirozenému“.
Byzanc a Arabové.

10.  Problémy středověké filosofie
Pokus o obnovu vzdělanosti. Autorita Augustina.
Jednotlivé „renesance“ v rámci středověku: karolinská, otónská, dvanáctého století. Čerpají postupně z hlubších vrstev antiky a výsledky jsou stále samostatnější.
Scholastika (školní nauky) a mystika; autoritativní a textové pojetí vzdělanosti.
Spor o roli logiky: dialektici a antidialektici; racionalismus a fundamentalismus.
Spor o statut obecných pojmů (o univerzália): realisté (obecné pojmy, druhy, existují věčně, nezávisle na nás) a nominalisté (obecné pojmy, druhy, jsou námi vytvářené pomůcky při poznávání).
Tomáš Akvinský - Metodologická role důkazů boží existence a spory o ně. Předpoklady těchto důkazů a následky opuštění těchto předpokladů – koncepce potenciálního nebo aktuálního nekonečna.

11.  Problémy renesanční filosofie a vědy
Renesance 15. a 16. století jako další z řady středověkých renesancí, tentokrát s neobvykle kritickými následky, vznikem novověkého stylu myšlení.
Mikuláš Kusánský – negativní theologie, fyzika.
Mikuláš Koperník – obnova heliocentrismu, otevřená otázka fyzikální reality nebeských objektů.
Marsilio Ficino – revitalizace novoplatonismu a antického hermetismu.
Hnutí humanistů – proti autoritativnímu pojetí poznání, ale textové pojetí trvá. Metafora „otevřené knihy přírody“ však umožňuje i pozorování. Vyvýšení role člověka.
Alchymie a chemie, astrologie a astronomie.

12.  Převrat pojetí poznání v 17. století
Kepler, Galilei, Newton – matemazace vědy, fyzikalizace nebe, metafora „nebeské mechaniky“.
Jezuitská metafyzika – koncepce hmoty jako reálně existující.
René Destaretes – geometrická metoda poznání, redukce na délky, dualismus duše a těla = rozlišení na „věc myslící“ (res cogitans) a „věc rozsažnou“ (res extensa). Proměna pojetí subjektu jako subjektu myšlení – ego cogito, ego sum; pojem „přírodní zákon“.
Role lidského subjektu, převrat ve filosofickém pojmosloví.