B 1		(Kahn I)

1	Vůči řeči platné vždy nechápaví jsou lidé,
	jak předtím než ji slyšeli,
3	tak poté, co uslyší prvně.

	Ačkoliv se všechno děje podle této řeči,
5	podobají se nezkušeným,
	když zakoušejí taková slova i díla,
7	jak je já vykládám,
	když každé rozlišuji podle přirozenosti,
9	a ukazuji, jak to s nimi je.
	Ostatním lidem však zůstává skryto, co činí, když bdí,
11	tak jako zapomínají, <co činí >, když spí.

Sextos Empeirikos, Adversus mathematicos VII, 132 = A 16 /1, 132 (+ 4 autoři)

    Tento nejdelší zachovaný zlomek je už od Aristotela a Sexta považován za začátek Hérakleitova spisu. S tím se shoduje i velká část novodobých interpretů a většinou předpokládají jen ještě jakousi uvozovací formuli na začátku, kterou máme dnes patrně rozptýlenou jako uvození různých citovaných míst, asi ve stylu: “Toto praví Hérakleitos z Efesu, syn Blosónův.”
    Sextos zlomek uvozuje takto (A 16 /1, 132): “Když tedy výše zmíněný muž začíná dílo O přirozenosti, ukazuje na to, co nás obklopuje, těmito slovy...” Sextova slova “to, co nás obklopuje” (to periechon) odkazují právě k Hérakleitovu pojetí řeči, možná už s výsostným atributem “společná řeč”, jak jej Sextos hned představí ve zlomku B 2. Jak nás může “řeč” obklopovat, jsme se pokusili vyložit v článku Řeč a Osud v kap. Předběžný náčrt významových polí.
    Počátek Hérakleitovy řeči není o nic snadnější než její pokračování. První tři řádky (v našem členění textu) lze číst jako nějaký prolog předznamenávající další text, neboť udává, jak máme celý spis číst a o co v něm jde. Předznamenáním celého spisu je triadické vyslovení povahy řeči a vztahu lidí k ní. A předznamenáním našich potíží s porozuměním Hérakleitově řeči je osové postavení výrazu “vždy”, tedy dvojznačnost vazebního postavení slova aei ve větě. Vyslechněme si k tomu slovutného Aristotela (A 4 /1):
    “Obecně řečeno, musí být to, co je napsáno, dobře čitelné a snadno pochopitelné, což je totéž. Věty, které nemají dost vazeb a které je nesnadné členit, jako ty Hérakleitovy, to postrádají. Neboť rozčlenit Hérakleitovy věty je obtížný úkol, poněvadž bývá nejasno, k čemu něco náleží, zda k tomu, co následuje, či k tomu, co předchází. Tak např. hned na začátku jeho spisu, kde praví: ‘Vůči řeči platné vždy nechápaví jsou lidé.’ Je totiž nejasno, k čemu se vztahuje slůvko ‘vždy’ a jak <je třeba větu> členit.”
    Opravdu není jasné, zda vždy patří k řeči - nebo zda patří k lidem. V prvním případě bychom překládali: “Tuto řeč, která je vždy platná, lidé nechápou.” Mohli bychom v tom dokonce tušit význam: “Ačkoliv je tato řeč vždy platná...” Ve druhém případě - totiž při čtení vždy ve vztahu k nechápavosti lidí - bychom překládali: “Vůči platné řeči jsou lidé vždy nechápaví.”
    Aristotelés neví; Kléméns, Hippolytos a Diels se přiklánějí k první možnosti, protože jim umožňuje hypostazovat logos; kdo však procházel strukturu Hérakleitových výroků, ten ví jak větu správně členit: přece tak, že slůvko vždy patří k obojímu, k platné řeči i k nechápavým lidem! To chce vyslovit i náš překlad a z autorit postupoval podobně např. Kahn. Dokonce to lze chápat i jako úměrnost: jako je řeč platná vždy, tak jsou lidé vždy nechápaví. V tom spočívá ono vždy daleko spíše než v nějakém trvání.
    Výraz vždy v Hérakleitově úvodu je osou ještě další ambivalence. Nevztahuje se pouze k tomu, co předchází a následuje v pořadí slov textu, ale také k situaci předchůdné před slyšením řeči i k situaci po jejím zaslechnutí. To silně připomíná strukturu zlomku B 30 o světě a ohni: jeho symetricky postavený střední verš zní “ale byl vždy a je a bude”, opět se slovem vždy v ose tohoto verše i celého výroku. Ve svém závěru zlomek B 30 mluví o “vždyživém ohni,” jenž střídavě plane a pohasíná. Ten je tím vždy, dokonce živým. Rozbor osových symetrií a časových struktur obou výroků (B 1, B 30) ponecháváme píli čtenáře.
    Hérakleitos zavádí hned na začátku spisu specifický obsah výrazu vždy. Vychází z jeho běžného starého významu, který je poměrně slabý, neboť ztrnulá nehybná věčnost metafyziků ještě není vymyšlena. Označuje to, co je starší než my a trvalejší než my - nebo to, co má nějakou stálost nad našimi měřítky, takže nám poskytuje orientaci v proměnách okolí. Třeba hora nebo řeka. Hérakleitos však význam slova vždy spojuje s přítomností a s úměrami, kterými je přítomnost provázána s minulým a budoucím, se vznikáním a zanikáním. To, co platí vždy, je u Hérakleita to, co se vždy děje, a vždy tomu tak bylo i bude, přestože to není nic nadčasového, ale vždypřítomná energetická symetrie uvnitř časného kolotání. Dvakrát logické to zrovna není, ale s logickou přísností bude později spojeno rozštěpení mezi věčnost a pomíjivost, které potkáváme u Parmenida, Platóna nebo v problémech moderní temporální logiky. Můžeme si tedy vybrat mezi Hérakleitovým pojetím a logickou nesporností nějakého neempirického zásvětí.
    Hned na začátku Hérakleitova výroku jsou vztahy mezi základními výrazy formulovány také chiasmem:
řeč		-	platná
nechápaví	-	lidé.
Lidé se mají k řeči tak, jako nechápavost k platnosti. Už z opozice plurálu lidé vůči singuláru řeč lze tušit, že na tom my lidé nebudeme nejlíp. Navíc se o řeči ani nemusí říkat, že “je” platná. Prostě se mluví o platné řeči. V originále je to eontos, participium presentu slovesa einai, být. V této větě však nemůže mít význam spony (“je”, jako v B 2), ale adjektivní. Iónsky to znamená: “platný”, “skutečný” nebo i “pravdivý”, ovšem ve zcela běžném hovorovém významu, bez souvislostí s posvátným slovem filosofie, kterým bude od Parmenidových časů  “pravda” - alétheia. O lidech zde ovšem Hérakleitos mluví opravdu se slovesem: jsou nechápaví; a to tvarem slovesa ginesthai, “stávat se, vznikat”. Výraz vždy je tedy také osou mezi neutuchající platností řeči (třeba i v proměnách jejích významů) a ustavičným povstáváním nechápavosti (i kdyby tvrdila stále totéž). Řeč je tedy nadlidská. Jakou řeč (logos) má Hérakleitos už v úvodu svého spisu na mysli, jsme se pokusili vyslovit v předběžném náčrtu významových polí jeho výrazů.
     Nechápaví lidé. Tento atribut dovršuje pejorativnost plurálu. Hérakleitovy nadávky ovšem bývají důmyslně stavěné a o této to platí dvojnásob. Iónský výraz axynetoi Hérakleitos užívá s hravě etymologickým pochopením jako a-xynetoi, tedy “ti mimo společné” (viz B 89, B 114). Tím společným, xynon, je ovšem právě řeč (B 2). Současně Hérakleitos v iónském výrazu pro “společné” (xynon) zvukově vnímá význam syn nooi, tedy “s rozumem, s myslí, s duchem” (viz B 114). Nechápaví jsou tedy vyloženi také jako “bez rozumu, bez mysli, bez ducha”. Rozdíl mezi tímto nedostatkem lidí a výsostnou platností řeči se děje vždy. Nechápaví lidé jsou takoví nyní, byli i budou (viz B 30), jsou opakem ohně, jednotícího hlediska kosmu; jsou mimo řeč (B 34), neboť “nejsou schopni naslouchat ani mluvit” (B 19); jsou podobni neživým sochám (B 128). Synonymem pro “nechápavé” budou u Hérakleita také “běžní lidé”, doslova “mnozí” (polloi, B 17).
    Lidé. Už samotný plurál anthrópoi je u Hérakleita podezřelý až pejorativní. O lidech mluví Hérakleitos v 16 zlomcích a snad pouze 2 z nich o nich vypovídají něco kladného: B 113, B 116. Tam se ale mluví o “všech” lidech, tedy možná jaksi genericky, druhově, spíše než o množství. Zato o člověku v singuláru mluví Hérakleitos méně a to jak kladně, tak i záporně (B 26 nebo B 116 oproti B 87).
    Nechápaví lidé jsou takoví vždy - jak předtím než slyšeli řeč, tak poté, co ji uslyší prvně - stejně jako je řeč vždy platná. A stejně, jako je ono vždy osou symetrie mezi nechápavostí lidí a platnou řečí, tak je i osou symetrie mezi předtím a poté, mezi slyšeli a uslyší, což je vyjádřeno chiasmem:
	předtím, slyšeli - uslyší, prvně
Tedy: Uslyší tak, jako slyšeli (jako když ještě neslyšeli); prvně jako předtím. Tedy nijak.

    Náš zlomek pokračuje expozicí řady symetrií, jejichž osami jsou: řeč, slova a díla, přirozenost, spánek a bdění.
    Podle této řeči se všechno děje (viz A 8 /2). Nic tedy ve skutečnosti není mimo ni, pouze nechápající lidé, ti jsou mimo (B 34). Nic si neuvědomují takové, jaké to je (B 17), i jejich okolí jim je cizí (B 72). Podobají se totiž nezkušeným, když zakoušejí (ř. 5-6). V textu jsou různé tvary téhož slovesa, nejprve ovšem se záporkou (alfa privativum). Zakoušení pro ně vlastně není zakoušení, nýbrž zdání (B 17), žijí svůj sen (B 89). Zakoušejí může být pochopeno také jako “pokoušejí se o”, leč marně. Proč? Předpojatost nechápavých nebere ohled na přirozenost, neukazuje. Zdánlivě zakoušejí slova i díla (působení), ale nečiní to tak, jak (viz B 17) výklad mudrce. To znamená: nechápou ani svoji vlastní zkušenost, ani žádnou řeč! Pouze mudrc každé (slovo a dílo, - kai epé kai erga - ustálené slovní spojení) rozlišuje podle přirozenosti  (ř. 8), tedy každé podle přirozenosti toho kterého výroku nebo skutku, přirozeně! Mudrc rozlišuje činy i jejich významy, interpretuje, ukazuje, jak to s každým dějem i jeho smyslem je. V souvislosti zlomku B 112: Mudrc “vnímá podle přirozenosti”, když mluví a koná pravdivě, a to je “největší zdatnost a moudrost”. “Přirozenost se ráda skrývá” (B 123), avšak moudrý ji rozlišuje a díky tomu ukazuje (frazó), oznamuje. Hérakleitos ukazuje tím, že rozlišuje náležitě, totiž podle přirozenosti. Artikulovaná řeč odkazuje ke svému smyslu právě svojí artikulovaností, skrze vztah všech svých částí k celku, který se děje vždy jenom skrze vzájemné vztahy jejích náležitě rozfrázovaných částí. Hérakleitos ukazuje, jak každá přirozenost artikuluje celek, jak její proměny dávají vzniknout tvarům a nechávají je zase odplývat (B 91, B 126b) - a tím se celek postupně projevuje a znovu uskutečňuje, zatímco smysl božského výroku zůstává týž. Hérakleitos oznamuje, že božská řeč je čitelná ve všem - a že v proměnách jednotlivostí zůstává vždy platnou.
    Ostatním lidem to však zůstává skryto (ř. 10). Výraz “ostatní lidé” (alloi anthrópoi) je dalším synonymem pro “nechápavé” a “běžné lidi”. Jsou “jiní”, jsou cizí božské řeči, mimo společné, mimo svět. Domnívají se, že bdí, avšak zůstává jim skryto to, co dělají. To je přece typické pro spánek nebo opilost, že člověk neví, co dělá a mluví. Spící, ti přece zapomínají, co dělají, když spí - neví třeba o tom, jestli sebou nějak vrtěli a jestli nemluvili ze spaní. Jsou přece odvráceni do vlastního, do toho svého (B 89); nevědí nejenom o okolním dění, ale ani o své “činnosti” nebo o svých řečech. Text užívá pro skryto a pro zapomínají dva různé tvary téhož slovesa: lanthanei, epilanthanontai. Samo o sobě má významovou škálu: “skrývat se, unikat, zapomínat”. Uniká jim právě to, co zapomínají; zatímco řeč osudu naléhavě připomíná a uvědomuje. Na tom, že ve spánku nevíme, co děláme, a že o tom nevíme ani po probuzení, ba že zapomínáme i část snů, ještě není nic špatného. Horší je, že skutečnost je nám skryta, i když bdíme ve všedním smyslu toho slova. Chiasmus (ř. 10-11) výrazů
skryto, bdí - spí, zapomínají
naznačuje symetrii spánku a všedního bdění na straně jedné - zapomínání a skrytí na straně druhé. Všedním probuzením tedy spící přecházejí ze zapomenutí skutečnosti do její skrytosti.
    Metafora bdění a spánku je typickou výrazovou formou moudrostní řeči. Společně s nárokem probuzení se objevuje jak v náboženské moudrosti, tak ve filosofii. Dokonce v řadě jinak velmi různých kultur. Hérakleitova řeč ji užívá velmi zásadním způsobem. Bdění běžných lidí je spánek, žijí svůj sen nebo sní svůj život (C.G. Jung), neboť tím unikají před smrtí, kterou bdělé vnímání spatřuje (B 21); unikají před svým osudem, před sebou samými. Spánek je pro celkový útlum přirovnán ke smrti (B 26, B 88), která je však horizontem veškeré vědomé zkušenosti (B 21). Probuzení je konfrontace s pomíjivostí. Zde bychom mohli uvažovat o jakémsi “proto-gnóstickém” tíhnutí Hérakleitových myšlenek: vyzývá k probuzení do jasného vnímání, upozorňuje na zapomenutost osudové řeči. Jeho cesta je však náročnější než obvyklé podoby této duchovní figury, což souvisí s tím, že nepřijímá žádné běžné náboženské ani racionální pomůcky. Nevytváří iluzi, že přijetím nějakých duchovních pouček dojdeme probuzení nebo spásy. Nevytváří ani iluzi racionální metody. Stačí, že upozorňuje na zapomenutí přirozenosti, od které se na rozdíl od mnohých neodvrací, ani ji nechce usurpovat.
    Závěrečné podobenství tohoto zlomku by hypoteticky bylo možno pochopit ještě radikálněji. Nelze totiž vyloučit ani význam:
	Ostatním lidem však uniká, co dělají, když bdí,
11	tak jako jim <uniká>, co zapomínají, když spí.
Pak by to znamenalo, že “ostatní lidé”, tedy “nechápaví”, nemají ani tušení o tom, jak jsou úplně mimo. Tato verze stojí na jiném překladu slovesa lanthanei (“uniká”) a na tom, že středním členem obou částí je právě toto sloveso - a nikoliv “dělají” (poiúsin). Tak čte Conche (za upozornění děkuji Vladímíru Mikešovi).
    Celý fragment B 1 je dobré chápat jako triadické uvození s osou “vždy” (ř. 1-3), s chiasmy uvnitř ř. 1 a pak v ř. 2-3, následované velkou chiastickou strukturou celých úseků textu, podle které jsme text graficky rozčlenili:
		ř. 4 a 5,  ř. 6 a 7   -   ř. 8 a 9,  ř. 10 a 11
Hloubavý čtenář s tím může mít celovečerní potěšení, zvlášť když si všimne jednotlivých vnořených chiasmů a osových postavení klíčových slov ve dvojicích řádků.