B 2		(Kahn III)

1	[Pročež Hérakleitos výslovně poukazuje na to,
že všechno konáme a myslíme díky účasti na božské řeči,
3	když krátce poté ještě připojuje:]
Proto je třeba následovat to společné.
5	[‹protože xynos znamená iónsky společné›, xynos je tak ‹totéž, co› koinos].
	Ačkoliv je řeč společná,
7	žijí běžní lidé tak, jako kdyby měli své vlastní vědomí.

Sextos Empeirikos, Adversus mathematicos VII, 132, 3-5, Mutschmann-J.Mau = A 16

    Úvodní slova Sexta Empeirika přímo navazují na jeho citaci zlomku B 1. Z toho nemusí plynout, že zachované zlomky následují bezprostředně a v tomto pořadí. Část Sextova uvození (ř. 2), je možná parafrází zlomku B 112 (zvl. řádku 3: “mluvit a konat pravdivé věci”) nebo nějakého jiného podobného výroku. Pochopení “řeči” jako “božské” může souviset s Hérakleitovou větou ze zlomku B 1 (ř. 4): “Ačkoliv se všechno děje podle této řeči”.
    Řeč, o které svědčí Hérakleitos, je tedy předběžně určena jako “platná” (B 1.1 - “vždy” - úměrně tomu, jak jsou lidé nechápaví), jako základ všeho dění (B 1.4), jako základ našeho jednání a myšlení (B 2.2) nebo jako osudové určení všeho (B 137). Hérakleitos ji v zachovaných zlomcích sám nikde jako božskou nenazývá, ale její role takovému pochopení odpovídá (B 30, B 50), takže už třetí stoický mistr, Chrýsippos, mluví o její roli ve světě v podobném smyslu, např. v uvození B 31.
    Proto je třeba následovat to společné. Hned dál se dozvíme, že společná je řeč. Výraz to společné nebo samotné adjektivum společné je u Hérakleita jedním ze základních atributů jeho řeči. Je to ustálené slovní spojení. Hérakleitos užívá pro společné iónské slovo xynon, zatímco pozdější běžné řecké slovo pro společné je koinon, jak to také Sextos svým čtenářům vysvětluje. Co všechno je u Hérakleita společné? Zde je společná řeč. Jinde je společný zápas (B 80), svět probuzených (B 89), počátek a konec na obvodu kruhu (B 103), společné je všem vědomí (B 113) a to, z čeho čerpáme sílu, když mluvíme s rozumem (B 114).
    Slovní spojení společná řeč by mohlo vést k mylné představě, že jakékoliv souběžně promlouvané řeči jsou společné. V Hérakleitových významech slov řeč a společné tomu tak není. To pouze nechápaví lidé zakládají své vzájemné dorozumívání i své porozumění světu na rozličných řečech, které spolu mají v jakémsi slabém smyslu slova cosi společného, totiž to, že sdílejí podobné představy, vyprávěnky (B 104) nebo jazyk. Naše řeči i jednání se však mají vztahovat k “řeči platné” (B 1), k “tomu společnému” (B 113). Společné snad znamená “celostně osudové” a v tomto smyslu i božsky určené. Společné vše zahrnuje, ale není to žádná samozřejmost, ve které by bylo možné jenom spočinout, nýbrž zápas (B 80).
    Společné má u Hérakleita význam blízký novodobému slovu “skutečné”. Na tom je založen i výkladový omyl Sexta Empeirika při výkladu “společného”, kvůli němuž vlastně Hérakleita v dalších odstavcích cituje (A 16 /1, 131). Následující překlad tohoto uvození se snaží respektovat Sextem míněné významy: “Hérakleitos říká, že kritériem pravdy je tento společný a božský rozum (logos) a že účastí na něm se stáváme rozumnými (logikoi). Pročež to, co se ukazuje všem společně, je důvěryhodné, neboť je přijato společným a božským rozumem, zatímco to, co napadá nějakého jedince, je z protikladného důvodu nevěrohodné.” Takový výklad je ale v konfliktu s Hérakleitovým kontextem, nejnápadněji s jeho nadřazením jedince nad množství (B 40). Sextovo pochopení Hérakleita zakládá důvěryhodnost společného účastí na božské řeči, kterou ovšem chápe jako božský rozum a hned předvádí další krok racionalizace tohoto stoického termínu. Logem je v jeho pochopení jakýsi nadindividuální a nadsvětský rozum, což pak Sexta povede k naprosto absurdnímu vyloučení Hérakleita z řad předchůdců empirismu. V protikladu k Hérakleitovi Sextos předpokládá, že zdrojem vybočení ze společného je jedinec. U Hérakleita je tím vybočujícím “to vlastní” (B 2.7, B 89), které patří k mnohosti nechápajících, tupá předpojatost davu, která omezuje každého jeho příslušníka, když se s davem identifikuje (B 104). Sextos ovšem považuje za základ věrohodnosti právě společenskou dimenzi porozumění jevům. Proto pak považuje řeč (u něj “rozum”) za střední člen mezi tím, co se všem lidem jeví, a božstvím, které to všechno garantuje svojí rozumovou povahou a svojí všeobecností pro všechny lidi. Takové pochopení je spíš základem scholastického porozumění božství, myšlení a skutečnosti, což je předstupeň pozdějšího objektivismu, ať už deistického nebo ateistického. Pravda je pak všeobecná, společné je zaměněno za obecné. Napřed za všeobecné ve smyslu rozumové abstrakce (Aristotelés a scholatici), v horším případě později za převažující mínění společnosti, totiž za průmyslově vyráběné veřejné mínění.
    Bezprostředně po citaci B 2 Sextos dodává (A 16 /1, 133-134): “Vědomí (fronésis) totiž není nic jiného než výklad (exégésis) způsobu uspořádání veškerenstva. Proto také mluvíme pravdivě, když se účastníme na paměti logu, zato lžeme, když jsme v sobě samých. (134)
A v těchto slovech nyní nejvýslovněji říká, že společná řeč (logos) je kritériem toho, co se ukazuje, že ty věci, které se ukazují všem společně, jsou věrohodné, poněvadž jsou posuzovány společným rozumem (logos), zatímco však věci, které se jeví komukoliv samotnému jednotlivě, jsou falešné.” Tím se sice utvrzuje ve svém mylném chápání Hérakleita, ale přitom vyslovuje jakousi nauku o “paměti řeči”, jako kdyby měla být Hérakleitova. Ve spolehlivější části Hérakleitoých zlomků po ní není ani stopy, ale významově vzato by to možné bylo. Obraz paměti všech proměn světa by dobře harmonizoval se zlomky B 1, B 30. O paměti ale mluví jen uvozující část zlomku B 74 a závěr bizarního B 126a. Vraťme se však ke společné řeči.
    Pro Hérakleita je společná řeč (ř. 6) v odporovacím vztahu k tomu, jak žijí běžní lidé (ř. 7). Můžeme vidět i chiastický vztah mezi slovy: řeč - společná; žijí - vědomí. Řeči odpovídá vědomí, zatímco společnému odpovídá žití. Vědomí patří k platné řeči stejně tak, jako život k tomu, co je společné. Ve vědomí jde o řeč, v životě o to společné. Problémem je zde ovšem ono “vlastní vědomí”, které se k platné řeči nevztahuje. (O problematičnosti  překladu fronésis slovem vědomí viz u B 17.)  I bez tohoto chiasmu by však byl jasný odporovací vztah mezi společnou řečí a životem i vědomím běžných lidí.
    Výraz běžní lidé (hoi polloi) je pro Hérakleita jednoznačně pejorativní. Doslovně by znamenal “mnozí”. Slovy běžní lidé překládáme na základě kontextů v dalších zlomcích výraz hoi polloi, doslova “mnozí” (viz kap. Předběžný výklad). Samo slovo polloi představuje umocnění plurálu a může znamenat i většinu (jinak ovšem pleistoi). Mínění jsou tedy lidé většinoví - a jak známo, “většina je špatná” (B 104), to přece říkal už Biás (B 39). Ostatně, učil ji Hésiodos (B 57). Běžní lidé jsou ti, kdo před uskutečňováním lidských možností utíkají do běžných starostí a do splynutí s množstvím věcí i s množstvím ostatních běžných lidí. Jsou “nasyceni jako dobytek” (B 29), takže bychom je v duchu nové doby mohli určit jako lidi konzumu. V dalších zlomcích se vztahují ke společenskému ocenění, takže bychom je mohli nazvat lidmi establishmentu. Je to množství, nevědomý dav. Jejich názor, řecky hé tón pollón doxa, tedy “mínění mnohých”, je řecký výraz pro “veřejné mínění”, tedy pro předsudky běžných lidí.
    To společné je ve zlomku B 114 slovní hříčkou pochopeno jako “s rozumem” (xynon jako syn-nooi). Běžní lidé, množství, jsou ti, kteří jednají “bez rozumu”, také by se to dalo pochopit jako “duchaprázdně”; nežijí ve společné řeči, pouze společnou řeč napodobují vzájemně sdílenými zvyky. Proč? Protože jejich vědomí není skutečné vědomí, nýbrž pouze jeho nápodoba, jako kdyby měli vlastní vědomí, což by ovšem byl nesmysl. Vlastní vědomí je ironický výraz. Slůvko idion, vlastní, je u Hérakleita i u řady jiných řecky píšících autorů pejorativní: označuje omezenost, zaujatost, vztah k mínění. Není to ovšem tak jednoduché, že by k odstranění tohoto neblahého atributu postačilo, abychom provedli “vyvlastnění”, jak tomu chce marxistická interpretace Hegela, patrně i pod vlivem jeho výkladu Hérakleita. To vlastní není pouze vlastnictví, ale veškeré omezování a přivlastňování: od náboženství, přes svět a pravdu, po politiku a majetek. V uzavřenosti si duše chce užívat a spát. “Každý ze spících se obrací k vlastnímu světu” (B 89), odvrací se od společného.
    Nechce nás však Hérakleitos přece jenom nějak vyvlastnit? Proč nemá pochopení pro soukromí, pro svébytnost individuální duše, která si chce přizpůsobovat i kousek svého okolí, majetkem počínaje a rozličnými názory konče? Problém je asi v různých typech asociací, neboť česky se nám slovo vlastní pojí se soukromím, s intimitou. Hérakleitovi ne, pouze s omezujícími rysy každého vlastnění, uzurpování. Nám se zase se sobectvím pojí zájmeno “já”, egó, ačkoliv samo za to nemůže. V řeckých textech (např. ještě Janovo evangelium) může být “vlastní” přímo protikladem zájmena egó, “já”, které je spíše posvátným slovem. Hérakleitos mluví o výsostném významu vztahu k sobě samému (B 101), aniž by tím myslel sobectví. Mluví-li o “vlastním” jako o překážce skutečného vědomí, myslí tím jak to, čemu bychom dnes řekli “sebestřednost”, tak propadnutí cizímu názoru. Ti mnozí, tedy běžní lidé,  činí toto obojí. Mnozí činí převzaté mínění vlastním, takže ani neví o tom, že není jejich. Racionálnější lidé si zase často myslí, že jejich myšlení je obecně platné, aniž by tušili, že i tím dávají průchod své mimoběžnosti s celkem. Vědomí není něčím, co lze vlastnit. Nejde přece koupit nebo prodat, ba ani darovat. Tyto okolnosti může ilustrovat jiný překlad poslední věty zlomku (podle Bollacka):
7	mnozí žijí majíce své vědomí za vlastní.
    Vědomí nemůže být něčím vlastním snad v ještě silnějším smyslu slova, než jsme doposud ukazovali. Pokud uvěříme nepřímým svědectvím, tak patří společnému dokonce i v takovém významu, ve kterém je společné ekvivalentem za apeiron. A 16 /2: “Vždyť Hérakleitos také výslovně říká, že člověk není rozumný, neboť soudné je pouze to, co <vše> obklopuje.” Vše obklopuje, zahrnuje (periechein), podobně jako ve svědectví o Anaximandrovi (A 15): “že ... (bezmezné) ... všechno zahrnuje.”