B 6		(Kahn XLVIII A)

1	[Je zřejmé, že podle Hérakleita]
 	i Slunce je nejen každý den nové,
3	ale [že je ustavičně] vždy nové.

Aristotelés, Meteorologica II, 2, p. 355 a14

1	[S tím přece souhlasí i Hérakleitos, který praví, že]
 	i Slunce vždy vzniká.

Plótínos, Enneades II, 1, 2, 11

    Provokující výrok o Slunci: je každý den nové. Pokud by to znamenalo jenom tolik, že Slunce každý večer umírá a ráno se znovu rodí, pak by to byla reminiscence velmi archaické představy. Každý den by se opakovaly archetypální události vzejití a západu Slunce, aniž by se vlastně dělo něco nového. Přece by však každý den byl pokračováním příběhu umírajícího a znovu vítězícího Slunce: nebylo by předem zcela rozhodnuto, zda se Slunci podaří znovu zopakovat vzestup; nebylo by jasné, v jakém smyslu slova jde v různé dny o totéž Slunce. Jeho identita by byla v pokračování jeho příběhu, v opakování jeho primordiálního činu, vzejití. Podobný obraz v Hérakleitových výrocích potkáváme např. ve zlomku B 106: “Přirozenost každého dne je jedna” - a to ve smyslu pokaždé jiná, zvláštní. Slunce každého dne by podle toho bylo pokaždé jiné a pouze svou rolí by bylo i v různé dny tím samým nebo alespoň něčím na stejný způsob, jinou realizací téhož typu, stejné role ve světě. Například od dvou různých dubů by se Slunce dvou různých dnů lišila způsobem svého vzájemného rozrůznění: v případě dubů třeba prostorovou distancí, v případě Sluncí časovou následností, tedy jaksi na způsob generací. Jenže Hérakleitovo nové Slunce se nerodí z předchozího, není jeho prostým potomkem. Další rozdíl je v tom, že nové Slunce a s ním i nový den prochází temnotou a chladem noci, jenže pro Hérakleita patří noc a den k sobě a nejsou pochopitelné jinak než jako celek (B 57, B 67, B 120).
    Hérakleitovo pojetí Slunce je ještě nesamozřejmější než novodobá objektivizace Slunce jako nesmírně žhavé převážně vodíkové koule staré asi deset miliard let. Nijak se nepodobá klasickému metafyzickému pojetí Slunce jako obrazu Jednoho, zdroje poznatelnosti i jsoucnosti (Platón, Ústava 506b-509c). Je zvláštní i vůči běžné archaické představě cyklického rození a umírání.
    Aristotelés výslovně říká, že pro Hérakleita není Slunce pouze každý den nové, ale že je ustavičně vždy nové! Tím se vylučuje možnost, že Slunce je se sebou samotným totožné alespoň uvnitř jednoho dne, že vzhledem ke kontextům v B 100, B 106 zakládá relativní identitu jednoho dne v jeho jedinečnosti. Aristotelovo svědectví, které on sám chápal spíš jako představení absurdní možnosti, však ukazuje na nepřetržitost proměny Slunce. Samotného Slunce, které je pro metafyziky a moralisty obrazem věčné spolehlivosti a (krom svého naprosto pravidelného oběhu) taky obrazem nehybné stálosti. Podle Hérakleita se ale Slunce ustavičně a vždy mění, je nové každým okamžikem, neboť vůbec není jinak než ve své proměně! Chybí mu pevná totožnost! U Aristotela nelze nic nadlunárního chápat jako proměnlivé, jako podléhající vzniku a zániku. Hérakleitovi však nebeská sféra neznamená nic jiného než to, že není přístupná možnostem aktivní změny optické perspektivy, že o ní můžeme mluvit jen z hlediska toho, “jak se nám jeví” (B 3).
    V dovětku ke zlomku B 91 o tom, že “nelze dvakrát vstoupit do téže řeky”, Plútarchos říká, že v neustálé proměně je každá smrtelná bytost, neboť v žádném svém stavu není nikdy plně totožná sama se sebou: “Neboť se hbitou a rychlou proměnou ‘rozptyluje a znovu shromažďuje’” - a ta poslední slova jsou možná opět Hérakleitova, stejně jako další dovětek tamtéž: “přichází i odchází”. U Slunce by tím nebyl míněn pouze jeho východ a západ, ale opravdu ustavičná proměna. Plútarchos přece Hérakleitovo pojetí přirozenosti na tomto místě charakterizoval slovy: “A vlastně se ani nespojuje znovu a někdy později, ale spíše se zároveň spojuje i opouští.” Zvláštní je na takovém pojetí přirozenosti jenom to, že se vztahuje i na Slunce, že Slunce je podobného řádu jako smrtelné bytosti, že není viditelným obrazem věčného zdroje bytí, že ani Slunce není příkladem stálé totožnosti. Máme tomu rozumět tak, že Slunce prodělává neustálý metabolismus jako každá přirozenost, že přijímá potravu a asimiluje ji (metaboluje, proměňuje) ve vlastní tělesnost!
    Slunce svým jasem a teplem působí den. Je nejsilnějším zdrojem světla (B 99) a ne pouhým zplozencem dne nebo jedním z mnoha jevů dne. Přesto se však Slunce živí, totiž jasnými výpary. Rozšíření podobné představy v antice dokládá církevní spisovatel Eustathios ve svém alegorickém výkladu Odysseie, ve kterém chápe staré náboženství jako alegorii přírodních sil, a to při výkladu ambrósie, údajně podle Démokrita (Démokritos B 25): “Ambrósie jsou výpary, kterými se živí Slunce, jak myslí též Démokritos.” Podobně píše také o Démokritovi (A 74) i latinský křesťan Terullianus. Přímo o Hérakleitovi a o jeho pojetí Slunce jasně vypovídá Díogenés Laertios (A 1, 11):
    “... shromažďující se jasné výpary tvoří plameny, a to jsou hvězdy. Nejjasnější a nejteplejší je plamen Slunce...” A (l, 9-10). “Když jasný výpar v kruhu Slunce vzplane, působí den.” (A 1, 11).
    Slunce je způsobem planutí ohně, který se udržuje tím, že vyvolává opak (B 94). I Slunce je “vždyživý oheň, vzněcující se s ohledem na míry a hasnoucí s ohledem na míry” (B 30). Tak má Slunce přinejmenším účast na božském - totiž svou stále se obnovující ustavičnou proměnou v cyklu opaků - přesto a právě proto, že je naprosto a vždy proměnlivé, nikoliv věčné! Slunce není u Hérakleita redukováno ani na pouhý geometrizovaně pojatý výskyt na světě (B 3), ani na obraz metafyzické nehybnosti, totožnosti.
    Doklad o tom, že u Hérakleita Slunce střídavě pohasíná a zase se rozněcuje, zachoval díky vtipné narážce na tento motiv i Platón (Ústava VI, 498 a). Kahn toto místo uvádí jako zvláštní zlomek, jako referenci o Hérakleitově nauce (XLVIII B):
	[Ti, kdo se filosofie  vůbec dotýkají, jsou chlapci ... ke stáru pak
	kromě několika málo pohasínají mnohem více než Hérakleitovo Slunce,
	až na to, že se už znovu nevzněcují.]
Platónův kontext v Ústavě je ten, že filosofií se většinou zabývají jen velmi mladí lidé, pro které patří k intelektuálnímu dospívání; nejspíš to souvisí s pospolitým charakterem Platónova pojetí filosofie, které využívá umění dialektiky, rozmluvy. Později většinou pohasínají a jen málokdy se někteří k filosofii vracejí. Sloveso, které zde Platón používá pro “pohasínají” (aposbennyntai) je stejné jako v Hérakleitových zlomcích B 26, B 30. Platón sice na tomto místě sleduje svoje vlastní filosofické cíle a vtip dialogu, ale i tak je zajímavé, že zmíněné zlomky čte v kontextu metabolismu Slunce. Ti Platónovi chlapci hasnou “mnohem více”. O co více? O to, “že se už znovu nevzněcují” - sloveso se zde od zlomků B 26, B 30 liší jen předponou ex navíc. Prostě už v sobě nemají ten božský oheň - a ti, kteří jej v sobě zažehli, ti patří mezi oněch “několik málo”, kteří nepohasínají, nebo se jsou schopni opětovně vzněcovat.
    Vztah mezi zlomky B 6 a B 30 bychom mohli chápat dvojím způsobem. Jeden by Slunce ze zlomku B 6 rovnou pokládal za ten “vždyživý oheň” ze zlomku B 30. Slunce by odkazovalo k jasné centraci na Jedno, na jednotící jas světelné metaforiky i všespalující sílu ohně. Druhý způsob pochopení považuje Slunce jenom za zvlášť významnou smyslovou reprezentaci (nejen zrakovou, neboť i hřeje) čistého ohně, podobně jako jindy blesk. Vztahy Hérakleitovy astronomie a theologie se jasně přiklánějí k oné druhé možnosti.
    Podobně je pochopení vztahu mezi zlomky B 6 a B 26 závislé na pojetí duše, které je u Hérakleita výrazně jiné než u Platóna. Oba tito myslitelé však mluví o lidské možnosti “sahání po světle, vzněcování”. Na podobné myšlence stojí i slavné místo v 7. listu, kde Platón (nebo jeho žák Filippos z Opúntu?) podává jedno ze svých určení filosofie (341 c-d): “Jako plamen vznícený od vylétlé jiskry, vznikne to v duši a pak se již samo živí.” Pokud vezmeme vážně výrok B 26, kde se schopnost rozsvítit uplatňuje právě v noci a v sousedství spánku nebo dokonce smrti, tak člověk není úplně závislý na nebeské kosmické reprezentaci ohně, ale může se k božství, které se ve světě prezentuje mocí ohně, vztáhnout i svojí aktivitou - a vnějším projevem toho může být třeba zapálení ohně, tato typicky lidská schopnost. Z toho ovšem neplyne, že by u Hérakleita byla nějaká podoba představy o ‘božské jiskře v duši’. Podobnou funkci zde mát rozpětí duše: od výparů v blízkosti vlhkých proudů, po vnímavost pro jednotu osudu. Slunce je u Hérakleita výsostným příkladem schopnosti zažehávání. Je výsostné co do schopností neustálého obnovování se, tak co do jasu, který dává dni.
    Pokud budeme důvěřovat nepřímým svědectví, tak můžeme Hérakleitovo pojetí Slunce zařadit i do jeho pochopení celkového cyklu kosmu jakožto obratů ohně (B 31). Slunce není zbytkem ani obrazem prvotního ohně. Zápasí o své ustavení ze spodní dimenze obratu, tedy z moře, z chaotického semeniště uspořádanosti (A 12 /1):
    “Hérakleitos a Hekataios říkají, že Slunce je pochodeň vystupující z moře a obdařená myslí.”
Od jednotlivé duše se liší tím, že napětí “moře - Slunce” zakládá rámec možností pro napětí duše. Je totiž základem možnosti uspořádaného pozemského světa, ve kterém se děje koloběh vody, který je pak zdrojem života i rizik duše. Pevná země z B 31 je chápána jako tuhý zbytek po sluneční destilaci vody, který všem živým bytostem (B 11) poskytuje oporu (A 11 /5):
    “Proto i někteří hérakleitovci tvrdí, že z vyschlé a ztvrdlé pitné vody vznikají také kameny a země; i to, že Slunce je výpar z moře.”