B 7		(Kahn CXII)

1	Pokud by se všechny věci staly dýmem,
	nozdry by je rozpoznaly.

Aristotelés, De sensu 5, 443 a23

    Ve zlomku B 98 “duše jsou cítit po Hádu” nebo “čichají v Hádu”. Ve zlomku B 67 se proměny božství rozptýlené v mnohosti kosmu přirovnávají k vůni kadidel a tento příměr dokonce vysvětluje možnost toho, že je pojmenováváme. K obrazu ohně patří i dým. Hérakleitos se však neomezuje na zrakovou metaforiku poznání, na kterou se tolik soustředí pozdější filosofie a která je výrazná už u pýthagorejců, Xenofana a eleatů. (Podrobněji viz Řeč a smysly v kap. Předběžný náčrt). Čichová metaforika je však téměř Hérakleitovou specialitou, alespoň v okruhu řecké tradice blízké filosofii. Jinak je tomu ve starším archaickém myšlení. Tak je u Homéra výraz “mysl” (noos) pochopitelný jednak jako ‘sběrný smysl’, zcelují jednotlivé částečné smysly, jednak jako výraz převzatý z původního čichového významu “čenichat, vycítit” (Wolfgang Schadewaldt; Kurt von Fritz). V pozdní antice bude čichová metafora obvyklá u gnóstiků: ‘vůně Otce’, zbytek po ‘vůni Ducha’.
    Aristotelés cituje tento Hérakleitův zlomek jako doklad konkurenční nauky o tom, že živlovým základem pachů je směs vzduchu a země, jak on sám chápe dým (kapnos), neboť jeho kondenzací prý nevzniká voda, nýbrž prach. Oproti tomu staví nauku, podle které je základem pachu pára dýmu, jejíž kondenzací vzniká voda. Sám sleduje vztah čichu k vlhké směsi i vztah čichu a chuti. Čich je pro něj dokonce nezávislý na dýchání (444 b). Aristotelés ovšem už zcela samozřejmě mluví o pěti smyslech  (445 a), uvnitř kterých je čich jakýsi ‘prostředkující smysl’ (445 a), totiž ‘mezi hmatnými smysly’ (hmatem a chutí) a zrakem i sluchem. Archaické chápání smyslovosti rozlišuje spíše čtyři smysly, které nějak odpovídají živlům, dokonce i jako smyslové projevy božství. Vztah vůči pozdějšímu pojetí je takový, že tři pozdější smysly, totiž hmat, chuť a čich, jsou různými způsoby chápány jako dva. Čich je smyslem mimořádně emotivním a je zvláštním způsobem propojen s pamětí.
    Z textu zlomku bohužel není příliš jasné, čím vlastně by se všechno mohlo stát, zda dýmem, kouřem nebo párou, neboť taková je šíře slovníkového významu výrazu kapnos. Aristotelés určitě správně zachoval patřičné slovo, avšak jeho porozumění nemusí být pro výklad směrodatné, neboť sám pracuje s jiným rozvržením vnímání i myšlení. Souvislost s kadidly (thyómasin) ve zlomku B 67 je nasnadě: kadidlový dým je druh kouře a ten je cítit, dokonce umožňuje i rozpoznání určitého vykuřovadla. Otázkou je, zda máme vsadit i na souvislost s tím, jak se ve zlomku B 12 “duše z té vlhkosti vypařují” (anathymióntai), ať už pro náhodnou zvukovou podobnost slov (v tomto případě prý ale nepříbuzných) - nebo spíše pro podobnost obrazu stoupající páry nebo dýmu i pro celkový rámec obětního charakteru sublimace duše. Hérakleitos příliš nerozlišuje mezi dýmem a výparem.
    Jasné není ani to, jaká by to byla situace, v níž by se všechny věci staly dýmem a všechno by se vyčichávalo. Buď taková, kdy se podle referátu A 10 /3 “vše jednou stane ohněm” - nebo opačná, ve stavu mírného pohasínání (B 30). Poněkud snad napovídá plurál rhines, který proto uchováváme i za cenu nezvyklého překladu. Může znamenat: nozdry, nosy, chřípí, čich. Samotný plurál snad naznačuje, že jde buď o zmnožení zakoušených podob nebo o rozpětí čichu (podobně jako duše) mezi oběma stránkami cyklu ohně (nahoru-dolů). Pokud vsadíme na archaické konotace mezi noos (mysl, rozum, duch) jako smyslem pro celek a čichem, tak by onen stav samých dýmů mohl být středním členem mezi běžnou mnohostí a úplnou jednotou. Asi tu působí i archaická představa, podle které je čich tím posledním přetrvávajícím smyslem. V Hádu není vidět a není co hmatat, zato čich (B 98) a sluch se stávají dominantními. (Viz reálie ‘Hádova paláce’ v Nekromanteiu.)