B 9		(Kahn LXXI)

1	Oslové by si vybrali spíše podestýlku nežli zlato.

Aristotelés, Ethica Nicomachea K 5, 1176 a 7

    Výklad zlomku chce sledovat dvě možné roviny. První rovinou je metafora lidského jednání; zatímco druhá zůstává věrna přirozenosti oslů a zastává se jich.
    První úroveň je otevřena už očekáváním, že osel provede nějakou nepředloženost. Musíme si připomenout, že v antice není osel zvířetem hloupým a ve starší době ani ne tvrdohlavým, nýbrž zvířetem mimořádně a svévolně chlípným, jak to dosvědčují četné vázové malby. (Jedním z možných důvodů toho je mezidruhové páření s koňmi, které ovšem organizují lidé kvůli mulám a mezkům.) Navíc jsou zde oslové v plurálu, alespoň v těch rukopisech, podle kterých všichni editoři zlomek čtou, což dobře souzní s pejorativním významem plurálu u Hérakleita.
    Oslové neocení zlato. To v rovině metafory nepředstavuje majetek, nýbrž vztah k jednomu, směnnou hodnotu veškerenstva (B 90, zvl. jeho verze), analogii ohně. Oslové jsou opakem hledačů zlata ze zlomku B 22, kteří za sebou zanechávají “mnoho země a nacházejí málo”; tedy těch, kdo v rovině této metafory jednají příkladně. Oslové tedy představují analogii těch, kdo dávají přednost mnohoučenosti (B 40, B 129), probírají se v nejrůznějších hromadách, kdo se obracejí k mnohosti, kdo patří k pohasínání ohně (B 30).
    Výraz pro podestýlku není moc jasný. Kahn vykládá výraz syrmata jako něco zameteného, tedy hromadu smetí. Sloveso syró, od kterého je odvozen, může totiž vedle základních významů “plením, smýkám” znamenat také “smetám, shrabuji, vymetám”. Je to odpad, avšak ve smyslu toho, co se nahromadí zametením dvora nebo mlatu. Zbylý odpad se smete a hodí pod osly - a ti tomu dají přednost před tím, co je směnnou hodnotou smyslu toho, vůči čemu je to odpad. Od běžných věcí se tedy orientují opačným směrem než k jednotě smyslu. Na tom se oslové válí, jako prasata v bahně (B 13). Zlomek B 124 ovšem přirovnává k “hromadě (syrma) ledabyle nasypaných věcí” dokonce “nejkrásnější svět”. Oslové jsou tedy ti, kdo z roztroušené krásy světa ocení leda nakupení jednotlivých prožitků - nebo nakupení jednotlivin, vyzkoumaných do takové podoby, na které se dá válet; zatímco hledači zlata hledají v ledabylosti náhodných uspořádání to, co je směnnou hodnotou a takto znakem celku.
    Jenže ti oslíci dělají to, co je v souladu s jejich přirozeností, kterou nechápaví nerozpoznávají náležitě (B 1). Tím se otevírá druhá rovina výkladu, která rehabilituje osly. Běžní lidé se nad nimi pohoršují, místo aby byli rádi, že jejich osel netouží po zlatě. Nejenom, že oni ušetří, ale hlavně: ten jejich osel zůstává řádným zvířetem! A navíc: “Bohu je všechno krásné, dobré a řádné” (B 102). Oslové jsou věrni své přirozenosti, takže mají účast v tomto výsostném hledisku. Nejsou jako lidé, jako zlatokopové, kteří se honí za ziskem. Zlato se stává nectným bohatstvím (B 125a), když zapomeneme na kouzlo metafory, která byla otevřena analogií s ohněm (B 90). Hodnota zlata je pouze v jeho relaci k jednotě proměn, jinak je pouze pomyslná, společenská a zkázonosná. Podestýlka se však hodí sama o sobě, v nouzi i jako krmení. Věrnost přirozenosti chrání zvířata před nenáležitým výběrem, což lidé ne vždycky dokážou. Takovému výkladu nasvědčuje i Aristotelovo uvození citátu: “Protože slasti koně, psa a člověka jsou různé, právě tak, jak říká Hérakleitos, že oslové ...” Ke každému tedy patří něco jiného, podle jeho přirozenosti.
    Kterému pohledu máme dát přednost? Oběma! Před podobný problém dvou hledisek výkladu (náležitý projev přirozenosti versus metafora o upřednostnění nízké mnohosti) nás staví nejen relační výroky o zvířatech (např. B 4, B 13, B 37), ale i dokonce i výrok o “hledačích zlata a filosofech” (B 22) nebo o “nejlepších, kteří si vybírají nehynoucí slávu” (B 29) a dokonce i o “nejkrásnějším světě” (B 124).

    Zajímavá - leč neověřená - možnost výkladu by se otevírala tehdy, pokud bychom ten “odpad” četli jako “odpad od zlata”, tedy rohože, užívané prý k jeho rýžování. Obraz by byl takovýto: Zlatokopové (B 22) rozloží na svahu slaměné rohože, na které v tenké vrstvě sypou vykopaný písek a pouští přes něj prudký proud odvedené říční vody. Ta písek odplavuje, ale těžká zrníčka zlata se i přes svoji nepatrnost často usadí uvnitř slaměných rohoží. Ty se pak vysuší na slunci a opatrně spálí. Ze zbylého popela se prudkým ohněm vytaví zlato. Kvůli tomu se zlatokopové namáhají, zatímco oslové si lehnou na rohože nebo dokonce na odpad z nich, na smetenou roztroušenou slámu.
    Byl by to hezký obraz vydobývání roztroušeného smyslu světa - nebo zase záliby oslů buď ve válení se v nadbytečné mnohosti, nebo záliby v pouhém nástroji, třeba vtipném. Byl by to i pěkný obraz cesty duše: to cenné v duši by bylo tím, co obstojí jak ve vodním proudu, tak v ohni; co projde proměnami a spojí se v jediný kus zlata, v celek. Podezřelé na tom je, že by to už nějak předem bylo, málem jako “božská jiskra v duši”, že by se zápas vedl pouze o získání, oddělení, scelení a uchování toho cenného. Možná je ale problém jenom v pochopení toho podobenství: máme asi vědět, že nejde o zlato ve smyslu předmětu, jehož jakési kousky už předem nějak jsou, nýbrž o směnnou hodnotu veškerenstva, kterou je třeba ‘vydestilovat’ z mnohosti cestou vody a ohně. (Naznačený výklad inspirovali Bollack a Wissman, předpokládal by však další význam slova syrmata: “rohože na rýžování zlata”.)