B 10		(Kahn CXXIV)

1	Spojitosti -
	celé a necelé, shodné a neshodné,
3	souzvučné a nesouzvučné,
	a ze všeho jedno, a z jednoho vše.

Pseudo-Aristotelés, De mundo 5, 396 b 20  (+ 3 další autoři)

    Apuleius, který výrok také cituje, jej uvozuje takto (A 5 /6): “A opravdu, přirozenost protikladů se proměňuje sama od sebe a z disonancí se stává jeden soulad. Tak se spojuje mužské a ženské a obě rozdílná pohlaví tvoří podobnou živou bytost z nepodobných. Také umění vytvářejí z nestejných prvků něco stejného, když napodobují přírodu: malířství z rozdílných barevných pigmentů, ... Vždyť i hudba ... K tomu se v jednom ze svým mlžných výroků vyslovil i Hérakleitos.” Po tomto latinském uvození následuje řecký citát B 10. Apuleius tedy výrok chápal tak, že mluví o “přirozenosti protikladů”, “contrariorum natura”, které ovšem Hérakleitos charakterizuje jako “spojitosti”.
    Zlomek můžeme číst různými způsoby:
1. Hyperkriticky (např. Bollack a Wismann): Pravý Hérakleitos je to jen po slovo necelé. Pak je to jen parafráze, výklad vztahu celku a části jako reprezentace spojitosti.
2. Jako pravý zlomek, uvozený jakýmsi příslibem definice, co jsou spojitosti; pak triáda souřadně vyslovovaných opozit, následovaná závěrem o obapolném vztahu jednoho a všeho.
3. Jako složitou chiastickou strukturu (v našem rozepsání textu 2. a 4. ř.), uvozenou příslibem definice a uprostřed symetrizovanou výrokem o souzvučném a nesouzvučném.
    Spojitosti, tedy: spojující se, vzájemná setkání, propojenosti, body doteku. Tímto nadpisem by se dala charakterizovat také povaha vztahů mezi Hérakleitovými výroky. Zde je to však nadpis pro jakýsi obecný rámec protikladností, pro vztahy celku a částí. Čteme synapsies (“synapse”) podle části rukopisů a Kahna, zatímco ostatní rukopisy a podle nich Diels mají syllapsies, “stýkající se”, související. Výraz synapsies je ovšem odvozen od slovesa syn-haptomai, tedy sahání po něčem, které (bez předpony syn) strukturuje zlomek B 26, kde asociuje také zažehávání ohně. Takto je zde stejně přítomný i význam stýkající se. Struktura následujících spojitostí má analogii v B 88, ale výčet v našem výroku mluví spíš o jakémsi společném rámci každé bipolarity, každé možné diference.
    Výsostným příkladem spojitostí je celé a necelé. Na jakoukoliv část můžu vždycky nějak ukázat, občas se jí dokonce můžu z nějakého hlediska přímo zmocnit; třeba chytit rukou nebo pojmenovat. Když ale chci ukázat na celek, přistihnu se při tom, že stejně ukazuji jenom na jakousi větší část, která zahrnuje ty předchozí části nebo hlediska, - a která neukazuje moc nápadně svoje meze, neodkazuje příliš nutkavě na další horizont, vůči němuž by vystoupila opět jako pouhá část, jednotlivost. Necelé je to, co si samo žádá nějaké doplnění, co odkazuje na směr k celku prostřednictvím nějaké větší nebo významově bohatší části, která by vystupovala v roli ukazatele k celku. Necelé je to, vůči čemu vnímáme ještě také něco jiného, co je necelé, co se buď vzájemně doplňuje a potřebuje, anebo hrozí vzájemnou kolizí, neschopností sdílet společný vztah k celku - alespoň pokud nejsme schopni ukázat na takovou větší část, která by ty menší části nekonfliktně zahrnula a tak představila jejich schopnosti podílet se na celku společně.
    Důsledně vzato, je necelé všechno, avšak přesto můžeme mluvit o celku. Buď jako o privativním odkazu každé necelistvosti, prostřednictvím toho, co jí chybí. Nebo jako o spojitostech, skrze něž se necelé stýká s jiným necelým; odkazuje k celku skrze spojitosti. Nebo můžeme mluvit o celku jako o vnitřní zcelující spojitosti uvnitř něčeho, co je z jiných hledisek (třeba z vnějších) pouze částečné. Celé může v nějakém slabém smyslu být i to, co ve své částečnosti ukazuje jakousi relativní soběstačnost, co nevolá po svém doplnění tím, co tomu chybí, co není znatelně nepřirozeně odděleno od svých spojitostí vnějších i vnitřních. V silném smyslu slova však nemůžeme mluvit pozitivně - to jest vymezeně a ohraničeně, pomocí kladných určení - o ničem, co by bylo celé. Je to vždy jen odkaz k horizontu vnímání a myšlení, odkaz ke spojitostem všeho necelého. Jsou to právě tyto spojitosti, o které se vede zápas (B 80) - většinou tak, že vyhraňuje, rozhraničuje, artikuluje - když otevírá společný prostor, xynon. Spojitosti jsou tedy analogií hranic a mezí. Vymezování a spojitosti jsou jen dvěma hledisky na souvislost části a celku.
    Celek není nakupeninou, ba ani organizovaným součtem; celek není přístupný ani pouhým zobecněním (viz B 2). Necelé se navzájem stýká a rozlišováním těchto vztahů se ukazuje celé, ale vždy ‘jenom’ jako odkaz.
    Při hyperkritickém pohledu na pravost textu je další pokračování možná už jenom parafrází Hérakleita. Řada struktur textu však umožňuje diskutovat jeho pravost. A různé výkladové možnosti těchto cest pochopení se co do smyslu naštěstí potkávají.
    Shodné a neshodné je analogií celého a necelého. Není to však tak jednoduché, že shodné by bylo jenom bezrozporné - podobně jako celé není jenom součet ani jenom společný jmenovatel. Na toto vše se celé nebo shodné někdy dá převést - totiž při formálním popisu, třeba logickém nebo matematickém - ale za cenu ztráty toho, co činí celé celým a shodné shodným. Taky za cenu ztráty toho, že shodné a neshodné (stejně jako celé a necelé) se vzájemně podmiňují (B 8) a z našeho hlediska ani jedno bez druhého nemůže být, byť každé z nich ‘je’ v jiném smyslu slova. Neshodné je doslovně “rozcházející se”, shodné zase to, co “se schází”, jak cituje i Platón, v jehož kontextu (Sofistés 242 e = A 10 /1) ovšem stejná řecká slova jako shodné a neshodné překládáme: Stále se [totiž] rozchází i schází.
    Spojitosti celého a necelého, shodného a neshodného, jsou dynamické povahy (B 30), a takto je třeba chápat i třetí opozitum, vztah souzvučného a nesouzvučného (B 51), ale především závěrečný vztah jednoho a všeho. Velmi podobnou strukturu jako v dosavadní části zlomku potkáváme i v B 50.2-3.
    Závěrečné věta ze všeho jedno, a z jednoho vše platí o kosmickém ději (B 31), avšak také o tom, že hlediskem spojitostí celku, shody a souladu se obracíme z veškeré mnohosti k jednomu (B 50); zatímco hlediskem částečnosti, rozdílnosti a diskrepance se obracíme k rozporuplné a proměnlivé mnohosti. Platí dokonce i o našem vlastním metabolismu, ale také o naší práci. V takových kontextech cituje zlomek B 10 i hippokratovský spis O výživě, a to po narážce na zlomek B 126 o symetrii toho, jak suché vlhne a vlhké schne:
    “Kdyby to (zedníci) nedělali, nedařilo by se jim dílo tak, jak má. Vlastně napodobují lidskou životosprávu: zvlhčují suché a suší vlhké, rozdělují celek a rozdělené části opět spojují. Toto vše je současně neshodné i souladné” (C 1, 17).
Závěr C 1, 17 můžeme překládat i takhle:
 	Toto vše se vždy schází tím, že se liší.
Celé se uskutečňuje skrze necelé, když prochází cyklem “zvlhnutí” (jinde chladnutí) a opětného “sušení” (jinde zahřátí nebo vzplanutí). Shoda se uskutečňuje skrze neshodu (jako “společné zápasem” a “právo sporem” v B 80) a soulad skrze neladnost (B 124). Takové jsou spojitosti světa, spojitosti života i spojitosti myšlení (B 8).
    Řádky 2 a 4 zlomku B 10 je možné chápat jako větší chiastickou strukturu opozitních dvojic:
 	celé a necelé,  shodné a neshodné   -   ze všeho jedno,  z jednoho vše.
Vztah celého a necelého (směr od celého k necelému) se má ke vztahu jednoho a všeho (ke směru od jednoho ke všemu) tak, jako vztah shodného a neshodného (směr pohybu od shodnému k neshodnému) ke vztahu všeho a jednoho (k úsilí o jedno). Přechod k necelému, k části, je krokem do mnohosti všeho. Podobně se každý krok k jednomu děje za cenu vstupu do neshod (B 122), tedy skrze mnohost.