B 13		(Kahn LXXII)

1	[A na způsob prasete se s oblibou povaluje v bahně.]
Filón Alex., De specialibus legibus I, 148

1	[Prasata si libují v bahně spíše než v čisté vodě.]
Kléméns Alex., Stromata I, 2, 2

	[Prasata si libují v bahně.]
Rekonstrukce Bollacka a Wismanna.

	[Vždyť je třeba,
	aby miláček nebyl ani ušmudlaný, ani špinavý, ani si neliboval v bahně,
	podle Hérakleita].
Athénaios Sofistés, Deipnosophistae V, 6. 10, Kaibel = V, p. 178 F (+ epitomé téhož spisu)

Přirovnání lidských tendencí nebo určitých lidí k praseti, které se rochní v bahně a proměňuje je ve hnůj, je obecným tématem sapienciální literatury a morálních přirovnání. Hérakleitovi připisuje takový výrok Filón Alexandrijský a pokud má pravdu, budeme se muset po probrání kontextů u citujících autorů poohlédnout po jiných než morálních rámcích porozumění. Kdyby byl výrok v uvedené textové podobě pravý, byl by to jeden z mála případů, kdy Hérakleitos říká něco nepěkného v singuláru. V relačním smyslu cituje podobný výrok jako Hérakleitův taky Kléméns, porovnává však oblibu v bahně s oblibou čisté vody. To první je prasečí, to druhé by mělo být lidské. Na jiném místě najdeme u Klémenta (Protreptikos 92, 4) tentýž výrok v asociaci s Démokritem:
    “Oni se ale na způsob červů povalují v okolí bažin a bláta, výtoků slasti, a tupě se vykrmují bezcennými požitky - jak prasata jsou někteří lidé! Neboť ‘prasata si libují spíše v bahně než v čisté vodě’ a po hnoji, podle Démokrita, šílí” (Démokritos B 147, 6-9).
    Část tohoto výroku může být ozvěnou Hérakleita. V Klémentově kontextu je řeč o lidské nízkosti. Takoví lidé nenaplňují lidskou možnost života v okolí čisté vody a dávají přednost životu v okolí “výtoků” (proudů, pramenů, řečišť) slasti”. Tématika je to morální a terminologie pozdní, přesto připomíná nějak posunutou podobu Hérakleitova pojetí vodního proudu a rozkoše duší z vlhnutí (B 77). Stojaté bahno, postupně se proměňující v hnojiště, by mohlo být jakýmsi odpudivým extrémem obecně lidského údělu, totiž nebezpečného styku duše s vlhkým proudem. Mohlo by být opakem “vypařování duší” z čistého říčního proudu (B 12), dalším ponížením, totiž ztrátou proudivosti a kondenzací v bahno. (Přirovnání ‘v bahně hříchu’ najdeme v křesťanském morálním kontextu - ovšem bez zmínky o Hérakleitovi - ještě v dekretech Efeského koncilu r. 431.) Samo slovo borboros značí bahno, kal, špínu nebo bláto a v těchto významech má prý indoevropské souvislosti.
    Takováto moralita ovšem předpokládá, že výrok je metaforou nenáležitého lidského jednání. Sám o sobě však výrok vypovídá o náležitých projevech přirozenosti prasete. Něco je dobré pro lidi, něco jiného pro prase, něco jiného pro mořské ryby (B 61), něco jiného pro osly (B 9). Je to otázka náležitého rozlišování přirozenosti a náležitých relací. Do této konstatace se snaží výrok navrátit rekonstrukce Bollacka a Wismanna.
    Posledním autorem, který Hérakleitovi připisuje nějaký výrok o zálibě v bahně, je Athénaios z Naukratidy, který podobně jako předchozí autoři čerpá z alexandrijské knihovny, ale kontext i tón jeho spisu je zcela jiný než morální. Jde o pravidla při hostině, která v tomto případě popisují nároky na náležitě přitažlivého miláčka. Athénaios nejspíš jenom paroduje Hérakleitův větný styl, totiž sklenutí věty mezi dva tvary téhož slovesa na začátku a konci výroku a trojí záporku. Podle Athénaia čte tento zlomek kupodivu Diels, ale jako pravé značí jen - borboró chairein - “libovat si v bahně” (zatímco doprovodný německý překlad vychází z jiné předlohy).
    Hypotetickou analogií hérakleitovského tématu by mohl být Epicharmův fragment 85, kdyby byl zachován čitelněji než pouhé slovo borboró, “v bahně”. Velmi vzdálenou ozvěnou podobné tematiky mohou být i latinské zlomky B 4, B 37.