B 16		(Kahn CXXII)

1	Jak by se mohl někdo skrýt tomu, co nikdy nezapadá?

Kléméns Alex., Paedagogus II, 99, 5

    Co je tím, co nikdy nezapadá? Sluce nikoliv, to přece každý den zapadá a podle Hérakleita je dokonce “vždy nové” (B 6). Co je tedy tou instancí, před kterou se viník nemůže skrýt? Kléméns Hérakleita cituje ve svém moralistním kontextu a v souvislosti s prorockým výrokem (Izajáš 29,15):
          Běda těm, kdo své záměry skrývají hluboko před Hospodinem,
          v temnotách konají své činy a říkají:
          Kdopak nás vidí a kdo o nás ví?
Neřádné činy (u Klémenta: soulože za nenáležitých životních okolností) se mohou skrýt před lidmi i před denním světlem, ale je ještě instance, před kterou se skrývají jen zdánlivě. U Izajáše je to ovšem instance náboženská, hebrejský Hospodin. Kléméns se snaží tuto zvěst přetlumočit řeckému světu jazykem platónské filosofie: “Smyslově vnímatelnému světlu (aisthéton fós) lze uniknout, ale myslí nazíranému (noéton) nelze, neboť jak praví Hérakleitos: B 16.” Pak mluví o světle nazíraném myslí, vůči němuž se nemůžeme ukrýt do žádné tmy, neboť bydlí v nás a tma ho nepohltí, čímž parafrázuje prolog evangelia Janova.
    Jaké by však mohly být řecké archaické kontexty tohoto Hérakleitova výroku? Platónův Sókratés v dialogu Kratylos (413 b-c) hravě referuje tradici o tom, co je “spravedlivé” (dikaion), takto (A 6/6):
    “Jeden totiž tvrdí o spravedlivém (dikaion), že to je Slunce, neboť to jediné procházejíc (diaión) a zahřívajíc (káón) řídí jsoucna. A tu kdykoli to někomu říkám, maje radost, že jsem se dověděl něco krásného, ten se mi směje, když to vyslechne, a ptá se mne, zdali myslím, že na světě není nic spravedlivého, když slunce zapadne. A tu když na něho naléhám, co zase on o tom myslí, tvrdí, že oheň; ale to není snadné vědět...”
    Takže na Hérakleita tady připadá “oheň”, samozřejmě že ne Slunce. Ve zlomku B 30 je právě oheň tím, který je “vždyživý”, dokonce “byl vždy a je a bude”. Jeho proměny, vzněcování a pohasínání, se dějí “s ohledem na (jeho) míry” (metra). Oheň je onou instancí, která nepomíjí; která proměňuje všechny věci také v tom smyslu, že každý ne-řád začleňuje do vztahů celku, proměňuje spalováním. Ve zlomku B 66 je oheň eschatologickou instancí. Podobnou roli má ve zlomku B 28 spravedlnost, Diké. Oheň svými proměnami garantuje poměřitelnost všech věcí a činů (B 90) a právě vůči němu nebo jeho míře se může vztahovat vědomá odpovědnost. Můžeme se schovat před lidmi i denním světlem, ale nemůžeme se schovat před povahou našeho života ani před energií proměn veškerenstva. Žádný čin nemůže být nějak vyňat stranou od celku. Nelze se skrýt před jedním, které ve své moudrosti všechno řídí skrze vše (B 41).

    Pokud bychom však úvodní slova to mé dynon pote pochopili nejpřirozeněji, totiž v astronomickém významu toho, co nikdy nezapadá, pak bychom se mohli ptát na další souvislosti tohoto výroku. V kontextu významu cirkumpolárních souhvězdí, která nikdy nezapadají, by šlo o to, že se nikdo nemůže skrýt před stále přítomným středem nebe. Skrývat se lze před čímkoliv z toho, co vzniká a zaniká, vychází a zapadá, ne však před osou oběhů, symetrií proměn kosmu. Skrývat se lze jenom před něčím nebo někým, avšak střed nebe je vztahem změn všech jednotlivých jevů.
    Takovéto významové kontexty jsou plně namístě. Cirkumpolární souhvězdí Medvědic jsou pro Hérakleita “znamení nesmrtelné paměti” (B 126a) a “rozhraní” střežená “od jasného Dia” (B 120); v návaznosti na epickou tradici, podle které se Medvědice jediná nekoupe v Ókeanu (Odysseia V, 275). Při takovém pochopení výroku by nebeský pól zastoupený souhvězdími obou Medvědic představoval skutečný základ veškerého světského vztahování, nejen navigačního - a tak by byl v roli ještě základnější, než v jaké je u klasických autorů Slunce. Centrem dění by pak nebyl zdroj denního světla, nýbrž rytmus dnů a let, cyklus času. Ona nemožnost skrytí by se pak vztahovala vůči míře kosmických cyklů a ne vůči nějakému nejjasnějšímu světlu (B 120), ne vůči nějakému objektu nebo jevu. Noc by nebyla nikterak vyňata z celkového řádu, což by dobře odpovídalo jak zjevnosti nočního nebe, které umožňuje navigaci, tak výrokům o tulácích noci (B 14). Astronomický výklad by přitom nijak nevylučoval souvislost s Hérakleitovým pojetím Dia ani souvislost s nárokem probuzení, neboť všem takovým hlediskům je společné to, co je právě na astronomickém obrazu zjevné: jednota v proměnách, stálost uprostřed proměn, která není fixací ničeho jednotlivě jsoucího, nýbrž relací oněch proměn. Nelze se skrýt před celkovostí, před jednotou mnohosti.
    Heidegger vidí instanci neskrytosti jako přirozenost (fýsis) a jako pravdu (alétheia). V našem výkladu by šlo o nemožnost skrytí před řádem odkrývání a skrývání.