B 17		(Kahn IV)

1	Běžní lidé si neuvědomují věci takové, jaké jsou, když se s nimi potkávají;
	ani když se o nich poučí, nepoznávají je; 
3	ale sami pro sebe se domnívají.

Kléméns Alex., Stromata II, 8, 1

    Podmětem výroku jsou běžní lidé, polloi. Už ze samotného plurálu lze očekávat, že se bude mluvit o nějakém jejich nedostatku. Ale kdyby jen to, tento výraz souvisí se slovy pro veřejné mínění a je těžce pejorativní (B 2). Kontexty našeho zlomku připomínají i “nechápající” ze zlomku B 1.
    V Klémentově uvození je jejich nedostatek pochopen tak, že jsou “něvěřící”, mé pisteuontas. Hérakleitos by mohl nedostatek důvěry v působnost řeči (B 1, B 2) chápat jako oddálení od prožívání přirozeností; musíme však hledat takové kontexty tohoto výroku, které by nemohly být podezřívány z dodatečného křesťanského výkladu.
    V našem zlomku je nedostatek běžných lidí vysloven: neuvědomují si. Takto se pokoušíme překládat výraz ú froneúsi. Ve zlomku B 2 zase “žijí tak, jako kdyby měli své vlastní vědomí”. Tedy: Běžní lidé mají jakoby vlastní vědomí, což znamená že se nic neuvědomují. Není divu, když B 104 začíná zpochybňující otázkou na jejich rozum nebo mysl a rozvahu. Výraz ú froneúsi by se mohl přeložit také “nerozumějí”. Nemělo by to však navodit mylný výklad, že běžní lidé nemají dost rozumu ve významu analytické a kombinační schopnosti. To sice často taky nemají, ale podle Hérakleita tudy cesta nevede, neboť kdo se nesetkává s tím, co potkává a na co doslova naráží, ten stejně nechápe vůbec nic. Náležité rozlišování a rozpoznávání je jak v B 1 tak i zde v B 17 projevem probuzení a vstupu do společného světa. Běžní lidé si neuvědomují, protože jsou mimo, nejspíš jsou nějak zásadně mimo, jak o tom svědčí i zlomek B 34 o nepřítomnosti nebo pomíjení nechápajících. Teď se však ptáme, jak se to jejich “mimo” ukazuje v našem zlomku. Možná totiž potkáváme výklad Hérakleitovy kritkiky lyrického básníka Archilocha (B 42). Ten říkal (fr. 68 Diehl), že lidé mají takové smýšlení (fronein), “jakého dne jim ho Zeus dá” (A 16 /1, 127). Hérakleitos popisuje běžné lidi ještě realističtěji než Archilochos. Ten činil jejich smýšlení nebo uvědomování si (fronein) závislé na tom, jak zrovna Zeus dá; zatímco Hérakleitos opatřuje stejné sloveso záporkou: “neuvědomují si”. (Téma dnů potkáme jinde - B 106.)
    Co si běžní lidé neuvědomují? Neuvědomují si věci takové, jaké jsou, když se s nimi potkávají. Úměrnost “takové - jaké” je připomínkou úměrnosti “tak - jak” z B 1.7, ale tady negativně a v plurálu. Nebo podle Willamowitzova čtení: Běžní lidé si neuvědomují ‹všechny›  ty ‹věci› , se kterými se potkávají. V obojím případě jsou zde ovšem ony “věci” jen překladatelským doplněním za plurál neutra, takže to lze chápat i tak, že si neuvědomují nic z toho, s čím se potkávají, nebo že si to neuvědomují takové, jaké to je. Dokonce ani poučení o všem tom, s čím se potkávají, jim nepomáhá k poznávání něčeho z toho! Vždyť ani mnohá učenost na rozumu nepřidá (B 40). Kdo je mimo skutečnost, tomu není pomoci, neboť jakoby nebyl (B 34). Běžným lidem je vše, co potkávají, cízí (B 72), protože si myslí, že mají vlastní vědomí (B 2). Ve svém spánku se obracejí do uzavřenosti jakoby vlastního světa (B 89).
    Sami pro sebe se domnívají. Dokonce by to bylo možné přeložit: Vždyť se zdají i sobě samým!
    Jsou opakem mudrce z B 1.8-9, který “rozlišuje podle přirozenosti a ukazuje, jak se to s nimi má”. Jsou tedy příkladem skrytí a zapomenutí ze závěru B 1. Chybí jim vědomí, rozvaha (fronésis). Vědomí se nelze naučit. Neodděluje nás od něj nedostatek informací, ale naše slabost, lenost a zapomínání. Běžní lidé nehledali sebe sama (B 101), proto žijí svůj sen. V krajním případě se stupňování něčí zdánlivosti vyhrotí až do superlativu “nejslavnější”, který se už zabývá pouze zdánlivými věcmi a starostmi (B 28).