B 18		(Kahn VII)

1	Nemá-li naději v beznadějné, nenalezne to,
	neboť je to nevypátratelné a nepřístupné.

Kléméns Alex., Stromata II, 17, 4  (+ opis u Theodóréta)

    Kléméntovým kontextem ve Strómateis je výklad o tom, že víra je předjímání, naslouchání, které je předpokladem jakéhokoliv pochopení. Hérakleitos je citován jako parafráze Izajáše (7,9): “Pokud neuvěříte, nebudete rozumět.” To vše v duchu hypotézy, že řečtí filosofové opisovali z Mojžíše a proroků. Pro Klémenta je víra (pistis), a to nejen víra v specificky křesťanském smyslu, předpokladem jakéhokoliv pochopení. A naděje (elpis) s vírou souvisí.
    Jenže Hérakleitos přece není křesťan! V archaickém řeckém významu víra není důležitou náboženskou kategorií. Hérakleitos taky nemluví o víře, nýbrž o paradoxu naděje. Je otázka, do jaké míry a v jakých okruzích je v archaické době naděje náboženskou kategorií.
    Základem výroku je paradox naděje. Ta se nevztahuje pouze k tomu, co nějak očekáváme, ale ve své silné podobě míří jaksi navzdory očekávanému nebo mimo to, co je normálně očekávatelné. Jedině v paradoxu naděje může žít vztah k tomu, co není dosažitelné kumulací zkoumání a učení, kam nevede mnohoučenost (B 40). Tento paradox naděje je určen pouze a jen negativně, se všemi myslitelnými záporkami u všech větných členů! Nemůžeme v tom vidět předchůdnou verzi pozdější ‘negativní theologie’? Zde ovšem nejsou negovány jenom pozitivní výpovědi o božství, což odpovídá tomu, že Hérakleitovi nejde o pojmovou řeč. Ohniskem negací se zdá být vztah nenalezne to, neboť je to nevypátratelné. V originále to jsou různé tvary téhož slovesa. Negativní kondicionál, kterým je celý výrok uvozen, umožňuje, že se nemusí ani naznačit žádný možný předmět oné naděje. Právě tím se tento výrok odlišuje i od pozdější negativní theologie, neboť zde není o božství ani slůvko, ani negativně. Eschatologický horizont zůstává důsledně otevřený!