B 19		(Kahn XVII)

1	[Hérakleitos, káraje jakési lidi, že jsou nevěřící, říká:]
	Nejsou schopni naslouchat ani mluvit.

Kléméns Alex., Stromata II, 24, 5

    Výrok sám má podobu rčení. Antickým kontextem je to, že řeč ve veřejném prostoru je jedním z atributů svobodného dospělého člověka. V Hérakleitově textu to může mít další významy. Vždyť jinde říká, že máme vyslechnout ne jeho, nýbrž řeč (B 50); mluví o řeči, podle které se všechno děje (B 1); mluví o společné řeči (B 2); naříká na mnohost řečí, které slyšel (B 108). Naslouchání i mluvení mají společnou schopnost: sklenout mezi částí a celkem (B 10), rozumět artikulované řeči; to jest vnímat celek skrze části a rozumět částem v náležitých kontextech - a pak zase sám podobně ‘artikulovat’. Schopnost mluvit je také vázána na schopnost odlišit smysl, k němuž řeč v nějakém kontextu odkazuje, od jednotlivých jejích tvrzení. Schopnost mluvit předpokládá vztah k tomu, co je moudré, s vědomím jeho oddělenosti od jednotlivin i od jednotlivých řečí (B 108).
    Problémem však je, o kom to Hérakleitos říká. Podle křesťana Klémenta, který hledá předpoklady rozumění a nachází je ve víře, to Hérakleitos říká o “nevěřících”, což je v  řeckém archaickém kontextu trochu podivné, i když ne zrovna úplně vyloučené - u Hérakleita viz např. B 18, B 86. V pozdější filosofii bude víra určena (u Aristotela a Theofrasta) jako předpoklad nebo východisko určitého porozumění. Dále bude určena jako ona pozice, která umožňuje vedení důkazů, ač sama stojí mimo důkazné postupy. Tyto významy slova víra v antické filosofii nesouvisejí s náboženstvím. . Možná Hérakleitos myslí důvěru v řeč nebo společný zápas. (Náboženský význam “víry” se zdá být čímsi specificky křesťanským a propojení křesťanského a filosofického užití tohoto výrazu bude nejspíš až prací Jústinovou a hlavně Klémentovou.)
    Už samotný plurál, ve kterém je rčení formulováno, napovídá nějaký nepěkný podmět této věty. Tomu by nejspíš odpovídali “nechápaví”, o nichž se ve zlomku B 1 říká, že jsou takovými “vždy”, nezávisle na tom, zda slyšeli nebo ne, protože stejně nic nevnímají náležitě. Přímým kontextem může být zlomek B 34 o tom, jak nechápající jen zdánlivě poslouchají, jako hluší; jak jsou “nepřítomni”. Jejich řeč by tedy byla podobná.