B 20		(Kahn XCVIII)

1	Ti, kdo se zrodili,
	chtějí žít a mít úděly smrti, čí spíše odpočívat,
3	a zanechávají děti, aby vznikly úděly smrti.

Kléméns Alex., Stromata III, 14, 1

    Klémentův III. Strómateus soustřeďuje ve své 3. kapitole úvahy, které konfrontují údajnou antickou představu o zlém plození s křesťanským pojetím manželství. Klémentovou tezí ovšem je, že antické pojetí plození pouze zdánlivě vypadá tak, jako kdyby plození nebo rození bylo zlé, a že např. Markion to právě takto špatně pochopil. V polemice proti markionovské nenávisti ke stvoření uvozuje Kléméns tento citát Hérakleita slovy “vypadalo by to, že pomlouvá vznikání”. Pak následují Empedokleovy zlomky B 118 (Naříkal jsem a plakal, když spatřil jsem nezvyklé místo), B 125 (Ze živých tvorů činí on mrtvé, střídaje tvary), B 124 (Běda, ubohé lidské plémě, nešťastné, běda, neboť z takových svárů jste vzešli a z takových vzdechů).
    Ani Hérakleitův výrok si co do životního optimismu s Empedoklem zdánlivě nezadá: Zrození je vznikem života a smrti. Výrok je sklenut tak, že začíná a končí stejným slovesem, které překládáme jednou “zrodili se” a podruhé “vznikly” - přitom jeho obsahem je vztah ke smrti nebo ke smrtelnému údělu. Právě v tomto vztahu ovšem život získává podstatné ohodnocení, byť je v tomto výroku běžný život pochopen jako prostor pro opakované příležitosti ke smrti. Vědomí sounáležitosti života a smrti by mohlo člověka vyvazovat z pouhého koloběhu života a smrti, byť o tom všem mluvíme právě a jenom vždy zevnitř tohoto koloběhu.
    Výraz ti, kdo se zrodili (genomenoi) lze pochopit také jako uvození celého výroku, které určuje, o čem výrok je, jak je to s těmi zrozenými. Výpověď o nich se pak skládá ze čtyř vedlejších vět.
    Ti, kdo se zrodili, především chtějí žít. Touha po životě je jim samozřejmá. Jenže oni chtějí žít a mít úděly smrti. Mohlo by to také znamenat, že natolik chtějí žít, že chtějí žít i za cenu smrtelnosti, jakkoliv. Toto čtení by umožnilo ukázat i další význam výrazu, který zde z nouze překládáme úděly smrti - moros, totiž “osud, záhuba, smrt”. Tento výraz je ve zlomku B 25 provázán s výrazem moira, osudová moc. Chtějí žít i se svým osudem; chtějí žít, i když to je život těžký. Stavba výroku i jeho kontext v jiných místech Hérakleitovy řeči nás však vedou k akcentaci jiného čtení: když se zrodili, chtějí opravdu jak život, tak smrt, neboť chtějí to, z čeho sami pocházejí. Chtějí sice žít, ale chtějí žít tak, aby skrze odplývavost odpočívání - a především skrze plození dětí - měli také účast ve smrti. A to přesto, že se smrti velice bojí, jenže oni netuší, že na ní právě tím mají účast.
    Lidé chtějí žít, ale chtějí si přitom taky užít. Chtějí sice žít, ale ještě více chtějí odpočívat. Myslí si, že preferují život oproti smrti, ale to, co považují za život, není životní zápas, nýbrž jeho opak, a tak vlastně chtějí i smrt, aniž o tom vědí; dokonce jí dávají přednost. Toto obecné téma protikladu mezi zápasem a odpočinutím má však v našem zlomku zcela konkrétní podobu: touhu po plození. Chiasmus jednotlivých vedlejších vět tohoto výroku spojuje odpočívání právě se zanecháváním dětí; stejně jako spojuje touhu po životě se vznikem smrtelných údělů:
chtějí žít a mít úděly smrti,  odpočívat   -   zanechávají děti, vznikly úděly smrti.
    Lidé chtějí život, a k tomu patří i život pohlavní, tedy účast na smrti, viz B 15. Touha po plození udržuje cykličnost lidských generací a současně je znakem vnitřní cykličnosti života a smrti. Touha po vyvrcholení života v podobě touhy po pohlavním vyvrcholení umísťuje cíl života dovnitř cykličnosti proměn. Je výsostným příkladem všeho “vlhkého” a odtékavého, výsostným příkladem touhy po polevení v napětí zápasu (B 68). Touha po plození se děje ve službách smrti a díky tomu je spojena s rozkoší a dává život. Chápání orgasmu jako smrti v malém má v Řecku svoji tradici, kterou pak potkáváme v Platónově dialogu Faidros jako “lámání perutí”, ale i leckde jinde. Např. Démokritos (B 32) říká:
	“Soulož je malou mrtvicí,
	neboť se vyřítí člověk z člověka a odtrhne se od něho jako ranou oddělen.”
    Touha po vyvrcholení života uvnitř oblasti protikladů je touhou po smrti; je takovou cestou životního vzepětí k jednotě, která plodí mnohost.
    Je to však podle Hérakleita zlé? Není to spíš konstatování problematičnosti, kterou život ze své vlastní povahy prochází? S životem je spojeno množství rizik. Jedno z nich spočívá v tom, že přirozená cykličnost vztahu zápasu a odpočinutí bude zaměněna za preferenci odplývání ke smrti. Co působí duším rozkoš, to je podle Hérakleita také vystavuje i riziku smrti (B 77). Život je rizikem a náš život je cyklický: je založen smrtí jiných (jak ve smyslu zplození od nich, tak ve smyslu uvolnění místa) a podobně jsou různé aspekty naší smrti základem života jiných (B 62). Život buď míří vzhůru - a takovým zápasem se vydává svému zániku, kterému lidé říkají smrt - nebo odtéká a už vlastně je smrtí. A pokud bychom zde moros překládali jako osud, pak by to celé platilo o tom, jak se předává osudového určení.
    Vznikání je pro Hérakleita usínáním i svárem, sestupem do mnohosti. Neříká, že by to bylo zlé, ale úkol mudrce určuje jinak a tíhnutí k plození přece nemusí doporučovat. Upozorňuje na nebezpečí zahledění do horizontální cykličnosti generací, oproti které mluví o cykličnosti vertikální. Z této pozice mluví o zrození jako o smrti nesmrtelného - ne jako o pádu, nýbrž jako o součásti vertikálního cyklu (B 62). Ten cyklus není reinkarnační, vždyť je přítomný i v nás samotných - B 88!
    Vztah života a smrti snad může dokreslit ještě to, že těmi, kdo se zrodili, nejsme pouze my všichni, nýbrž i mudrci, včetně Hérakleita samotného; a že právě tuto zrozenost máme společnou taky se zvířaty. Na této naší živočišné dimenzi těžko může být něco zlého. Se všemi ‘vyššími’ živočichy máme společné to, že vznik našeho života musí projít smrtí i v tom smyslu, že si nepamatujeme to, co se naučili naši rodiče (Weissmannova bariéra), že musíme vlastní zkušenost znovu získávat. Právě průchod smrtí je základem možnosti svébytné individuality. Kdyby potomek nebyl od svých rodičů oddělen bariérou smrti, byl by pouhou odnoží, ve které pokračuje život rodičů, kteří by na tom sami byli podobně. Proto je u ‘vyšších’ živočichů generační cyklus spojen s pohlavností, proto se nemnožíme vegetativně, což by uchovávalo vlastnosti, ale nedávalo svébytnost a patrně by to ani neotevíralo jakékoliv naléhavější touhy.
    Přes odlišnosti v jiných věcech by se tento Hérakleitův zlomek dal shrnout i výrokem, který je připisován Démokritovi (B 203):
“Lidé, prchajíce před smrtí, běží za ní.”
Hérakleitovo pojetí smrti není pouze negativní. Smrt je zdrojem života, což máme tendenci ztotožňovat s tím, že je zdrojem rozkoše, neboť tím je také. V tomto pojetí smrti je možná taky základ těch našich výkladových potíží, které souvisejí s obavou, zda Hérakleitem vyslovená životní cesta mudrce není cestou odtělesnění. Právě tělesnost je přece tou smrtelnou příležitostí života, o jejíž smysl se vede zápas. Když mudrc varuje před naivním příklonem k radostem života, které je provázeno marným a pouze zdánlivým úprkem před smrtí, která je zdrojem života i rozkoše, tak nejspíš chce tento zápas chránit a ne z něj utíkat.