B 21		(Kahn LXXXIX)

1	Smrt je, cokoliv vidíme, když bdíme;
	cokoliv vidíme, když spíme, je spánek.

Kléméns. Alex., Stromata III, 21, 1

    Tento poněkud záhadný zlomek představuje jakýsi střední člen mezi dobře srozumitelným podobenstvím ze závěru zlomku B 1 (nechápaví a spánek) a ainigmatickým zlomkem B 26 o dotýkání se světla nebo sahání po světle ve stavech spánku a blízkosti smrti.
    První slova vypadají trochu jako příslib nějaké definice smrti: “Smrt je...” Tento lehký příslib je však záhy rozbit jak formálními strukturami, které jsou cizorodé definičnímu výroku, tak obsahem toho, co výrok říká. “Smrt je cokoliv...” Nijak blíž neurčuje různé možné předměty toho “cokoliv”. Smrt je vymezena pouze způsobem vidění: když bdíme.
    Smrt je ovšem také božská postava, bůh Thanatos syn Noci nebo Země a Tartarův. Podobně i Spánek, tedy Hypnos, Thanatův bratr, zobrazovaný jako okřídlený půvabný mladík. V běžném archaickém pojetí nejsou tyto božské postavy v průběhu života spatřeny. Občas vidíme sny, které nám přináší Hypnos. Thanatos sám se ukazuje leda možná duši nebožtíka, jak to zobrazují malby na pohřební keramice. Ve staré době je zobrazován jako celkem přívětivý mladý muž, který u nebožtíkova těla stojí s vyhaslou pochodní, později je jeho obraz karikován směrem k podobě umrlce. Hermés nebožtíkovu duši převádí od Thanata (jenž nebožtíka zabil) do Hádova sídla, na jehož prahu ji předává Charónovi, který duši pohřbeného převeze. S celým tímto obrazem ovšem Hérakleitos pracuje zvláštním způsobem. Je možné, že přetváří i mysterijní významy spánku, smrti a života.
    Kléméns výrok uvozuje slovy: “Hérakleitos nazývá vznikání smrtí”. Za smrt si prostě máme dosadit vznikání, což se zdá být docela přijatelné. Alespoň první část zlomku to činí srozumitelnou: Cokoliv vidíme, když bdíme, je vznikání - a tím pádem je jasné, že také zanikání, neboť nic vzniklého nemůže nezanikat. Na jiném místě Strómateis (V, 105, 2) Kléméns referuje společně Hérakleitovo a Platónovo pojetí vztahů mezi zrozením a smrtí takto: “V sedmé knize Ústavy (521 c5-8) Platón nazval zdejší den nočním a sestup duše do těla spánkem a smrtí, stejně jako Hérakleitos.” Po tomto ‘sestupu sem’ duše buď spí nebo je mrtvá. Podobně zní i zlomek z Eurípida u Díogena Laertia (IX, 73):
        “Kdo ví, zda život neznamená mrtev být
        a zda se lidem nezdá smrt být životem?”
Takové souvislosti sice mají k Hérakleitovu pojetí co říct, ale posouvají je směrem, který bývá od Platónovy doby nazýván “orfický”. Posouvají metaforu zrození jako smrti duše - i metaforu všedního bdění jako spánku - do podoby sice tvrdé, leč vlastně jednoduché. Blíží se k výkladu zrození jako ‘pádu’. Kdyby to Hérakleitos chápal jenom takhle, tak proč by byl příslovečným stoupencem toho, že “vše plyne”, aniž by nabízel nějaké východisko, nějakou skutečnější - totiž neuplývající a spolehlivou - jsoucnost, podobně jako třeba Platón?
    Diels předpokládá, že zlomek měl ještě optimistický dovětek:
3	... když umíráme, život.
Nezdá se, že by takové doplnění zapadalo do struktury právě tohoto výroku, ani to, že by něco takového zrovna Kléméns vynechal. Výrok by tím sice získal trojčetnou strukturu připomínající B 26, ale rozbily by se tím opakované a do sebe vložené ambivalentní vazby i chiastické propojení. Význam by se také posunul k “orfičtějšímu”. Zkusíme raději výklad opřít o syntaktické struktury.

    V řeckém slovosledu začíná zlomek slovem smrt a končí slovem spánek. V doslovném převodu by zněl:
	Smrt je cokoliv bdíce vidíme cokoliv však spíce spánek.
Uprostřed zlomku stojí sloveso vidíme, které se váže jak k předchozí, tak i k následující části zlomku. Proto je musíme v překladu na 2. řádku zopakovat. Toto sloveso je osou výroku, kolem které je zrcadlově strukturován chiasmus:
 	smrt,  bdíce   -   spíce,  spánek.
Ten je dost překvapivý, neboť bychom jako atribut probuzení čekali spíš život než smrt (takové by později bylo gnóstické pochopení). Zrovna tak může zarážet závěr, neboť na místě, kde by běžný jazykový usus očekával ‘sen’, je “spánek” - a spánek jako atribut spaní je příliš triviální. Pokud ovšem tuto větu vyložíme opravdu jako chiasmus, začnou se nám souvislosti významů  otevírat. Vztah smrti a spánku máme pochopit ze vztahu mezi naší dvojí zkušeností: když bdíme a když spíme. Bdící vnímání se obrací ke smrti, zatímco spící ke spánku. Usínání je ústupem od horizontu smrti do spánku. Probouzení je krokem od spánku ke smrti. Zatím se ovšem stále nabízí dost tradiční výklad: Probuzený mudrc ví o smrtelnosti všeho i o své smrtelnosti; ví, že nemá co ztratit. Asi ve stylu anekdoty, vyprávěné o Anaxagorovi (A 1, 66-68; Díogenés Laertios II, 13): “Když mu oznámili jeho odsouzení a současně též smrt obou jeho synů, řekl prý o svém odsouzení: ‘Již dávno odsoudila k smrti příroda mé soudce i mne.’ A o smrti svých synů: ‘Věděl jsem, že jsem zplodil smrtelníky.’” V Hérakleitových kontextech to začíná dávat dobrý smysl takhle: Bdělý život se od uspaného liší tím, že zahrnuje smrt jako všechno to, uvnitř čeho se děje. Bdící vnímají vůči horizontu smrti. Smrt je skutečnější než jakýkoliv sen.
    Jenže my pořád nevíme, jestli se tady mluví o skutečném probuzení nebo jenom o tom, které podstupujeme každé ráno. Plurální tvary sloves ukazují spíš na tu druhou možnost! Ta se ovšem zdá být v příkrém rozporu s naší každodenní zkušeností i s jazykovým usem. Ráno se snad přece probouzíme do života. Ale Hérakleitos nám tady říká opak, že se probouzíme do vidění smrti. Běžně máme jako metaforu smrti spánek (např. eufemismus “zesnulí”) - a najednou se metaforou smrti stává bdění! Bdící touží po životě, ale žije a plodí smrt (B 20). Probuzený bude ten, kdo tuto příležitost běžného bdění využije k tomu, aby zahlédnul, jak všechno předstupuje před horizont smrti - a aby tímto zahlédnutím smrti vstoupil do vědomého života. “Vidět smrt” tady neznamená ani tolik to, že občas (výjimečně) vidíme někoho umírat, jako spíš to, že vidíme smrtelný horizont všeho živého a vzniklého. “Vidět smrt” není nic zásvětního, nýbrž zkušenost uvnitř světa proměn.
    Další komplikaci působí tvar i postavení výrazu pro cokoliv. Je to plurál, v protikladu k singulárům smrti a spánku. Výraz je užit dvakrát a pokaždé má ambivalentní vazbu uvnitř té či oné části zlomku. Jeho první výskyt je osou mezi smrtí a viděním, druhý pak mezi smrtí a spánkem. Poprvé je atributován tím, že bdíme; podruhé tím, že spíme.
    Cokoliv, co vidíme, když bdíme, je prohlédáno jako smrt. Bdělý život nezahrnuje smrt pouze jako jednu z potkávaných položek, ale jako způsob každého potkávání, každého jevení. Smrt je horizontem bdělého pohledu a probuzený o tom ví. Nevidíme přece smrt samu, ale všechno to, co vidíme, vidíme v situaci vznikání a zanikání toho viděného i nás samotných (B 91). Vše, co můžeme vidět, je vymezeno vůči tomuto horizontu, ze kterého to vzešlo a do kterého se zase navrátí. Bdění je určeno jako vymezené vůči horizontu smrti. Tento horizont patří k přirozenosti (fysis), o které zlomek B 123 říká, že “se ráda skrývá”.
    Druhá část zlomku je ještě podivnější. Čekali bychom, že kterákoliv z těch věcí, které vidíme, když spíme, je snem. Hérakleitos však trvá na tom, že když spíme, tak vidíme spánek. Snad jediná archaická paralela výrazu “spatřit spánek” je u Sapfó (fr. 30, 9 Lobel):
        Vzbuď se ale, ženichu mladý, ke svým
        druhům spěchej, abychom my alespoň
        tolik, co ten pějící jasně slavík
            spatřili spánek!
Nepřijímáme Nestleho konjekturu ze “snu” na “život”, ani Marcovichovu na “skutečnost”. Vše ve spaní, tedy snové obrazy, přece vidíme uvnitř horizontu spánku. Právě tento horizont, ze kterého vystupují - a před kterým i vůči kterému je vidíme, - určuje jejich zvláštní povahu. Navíc spánek nevyhlédá ze sebe, je horizontem, který není uvnitř spaní překročitelný a právě tím je čímsi do sebe uzavřeným, “mimo společné”. Probuzení mění horizont a zakládá “svět jeden a společný” (B 89). Běžné bdění ovšem zakládá horizont smrti, ten je mu společný. Ten je také uzavřený, neboť je uvnitř sebe nepřekročitelný, jako každý horizont.
    Uvnitř horizontu smrti se každé ráno probouzíme, vstupujeme do něj z horizontu spánku. Místo snů potkáváme rozličné přirozenosti, ale nerozpoznáváme je takové, jaké opravdu jsou (B 1, B 17). Večer se zase vracíme před horizont spánku. Tento každodenní cyklus sice můžeme různě posunovat nebo deformovat, ale zrušit ho může jen naše smrt. O jiných horizontech nemáme jak mluvit (B 27). Pouze víme, že ty dva nám běžné jsou konečné. Toto vědomí je možná oním probuzením! Zakládá přece svobodu, která není čerpána z nějakého zásvětí, z nějaké pozitivní eschatologie o tom, ‘co bude po smrti’. Nachází zalíbení v cyklických proměnách. Vyvěrá z rozpoznání tohoto cyklu jakožto cyklu omezeného vůči neznámé otevřenosti; jako cyklu zahrnutého většími cykly světa a skutečnosti.
    Není Hérakleitos nebo tento náš výklad ještě morbidnější než novodobé filosofické nauky? Nezdá se. Vždyť ve zlomku B 62 živí naše smrtelnost nesmrtelné a náš vědomý vztah ke smrti je životem nesmrtelných.