B 27		(Kahn LXXXIV)

1	Zemřelým lidem nastávají věci,
	které nečekají, a které se ani nedomnívají.

Kléméns Alexandrijský, Stromata IV, 144, 3  (+ opis u Theodóréta)

    Smrt přináší něco, co se vymyká očekáváním i domněnkám, neboť odnáší očekávání i domněnky. Svým významem výrok souvisí se zlomkem B 18: zdánlivě mu protiřečí, ale shoduje se s ním v privativně představené otevřenosti eschatologického horizontu.
    Slovem nečekají překládáme řecký výraz  úk elpontai, se kterým souvisí výraz elpis, naděje. Nastává jim tedy něco, v co nedoufají, ale vzhledem k antickému významu elpis, k němuž vedle naděje patří také strach nebo zase odvaha až drzost, jim nastává něco, s čím prostě vůbec nijak nepočítají, co je mimo všechna pozitivní očekávání i obavy; tedy něco, co se ani nedomnívají. Obvyklý lidský způsob toho, jak se k budoucnosti stavět, tedy s očekáváním dobrého i špatného a s nějakými představami, ztroskotává vůči smrti. Smrt ruší představu o budoucnosti jako o nějaké verzi pokračování přítomnosti. Domněnky o tom, co při ní nastává, jsou ještě chatrnější než jiné lidské domněnky; jsou čistou podobou náhražky, kterou se lidé snaží překrýt to, čeho se nelze nadít. Smrt ruší takovýto neadekvátní vztah k budoucnosti!
    Když Hérakleitos říká, že lidé nečekají, co je čeká, tak se tím staví mimo běžné spory o posmrtný úděl. Zemřelým lidem nastává cosi, o čem nemají žádnou představu; co je jiné než to, z čeho mají strach, i jiné než to, co si slibovali. Nenastává nic z toho, o čem je možné mít představu, ať už děsivou, útěšnou nebo drzou.
    To, co zde Hérakleitos říká negativně, je ve zlomcích B 26, B 62, B 88 vysloveno pozitivně. Jsme přece smrtelní: analogií smrti je usínání, které dává zkušenost stýkání se s rubovou stranou života; náš život je smrtí jiných a naopak; nárok na naši vnitřní jednotu v různých podobách života a v průběhu času je i nárokem na zahrnutí umírání řady podob vlastního života do vědomé zkušenosti (kontext B 91). Jak tedy porovnat to, že umírání je součástí zkušenosti smrtelné bytosti, s tím, že zemřelým nastává něco zásadně neočekávaného?
    Naše zkušenost se děje před horizontem smrti, vědomí je ustaveno vůči tomuto horizontu (B 20). Zemřelý je ale už mimo toto zkušenostní pole vztažené vůči horizontu smrti. Tato naprosto zásadní změna bytostného horizontu je z naší strany zakoušena jako nenadálost, alespoň pokud je zakoušena poctivě. Známe pouze malou cyklickou analogii: zkušenost usínání (B 26) a probouzení (B 21). Z velkého životního cyklu nemáme ani zkušenost vlastního narození. Nepoctivé představy - ať už útěšné nebo zastrašující - nás izolují od horizontu smrti, protože se místo něj snaží dosadit nějakou určitou představu. Tím ruší samu povahu tohoto horizontu právě jakožto horizontu, zaměňují jej za jednu z témat před horizontem. Hérakleitos nehlásá nějaké zásvětní představy (na to musíme dát pozor při výkladu zlomku B 63), ale nehlásá ani omezenost života. Život pro něho není ohrožen smrtí v tom běžném smyslu, že by byl smrtí jednoduše ukončen. Život je smrtelností prostoupen a naopak, dokonce právě nejmarkantnější podoby života jsou čteny jako blízkost smrti (B 15, B 20) a celý náš život je smrt jiných a naopak (B 62). Místo obav a nadějí Hérakleitos přichází s vědomou anticipací smrti (B 21).
     Mudrc zahrnuje smrt do života a naopak, podobně jako spánek. Lidé o něčem nečekaném říkávají, že by se jim to ani ve snu nezdálo. Přitom snad každý ví, že se ve snu mohou zdát věci ještě nečekanější. Tím spíš to může platit o smrti. Spánek je odklon od společného, ale co smrt člověka? Usnutí a tím spíš pak sama smrt někoho je pohasnutím vědomí. Vědomí je však utvářeno právě onou mírou pohasínání a vzněcování (B 26, B 30), schopností obstát i v temné stránce a zahrnout ji do svých proměn, neboť bez toho by vědomí zhynulo už během života. Hérakleitos nevede zápas proti smrti, ani smrt neoslavuje, ani ji nechce přelstít myšlenkou. Usiluje o jednotu vědomí, která má obstát i v neočekávatelném, a to právě tím, že nic nepředstírá. Je to zápas, který určuje podobu života: otrockou, svobodnou, lidskou, božskou (B 53). Smrt je životem duše, která k ní tíhne, je probuzením mysli.
    Kléméns Alexandrijský parafrázoval náš zlomek také v Protreptiku (22, 1), ve svém úvodu k citaci zlomku B 14. Ve Strómateis jej cituje v kontextu toho, že vůbec není dobré, když se někdo vyhýbá hříchu jenom ze strachu před trestem nebo v touze po odměně. Právě tím se Klémentovo pojetí odlišuje od běžné údajně křesťanské moralizace. Tvrdí však, že ti, kdo filosofují, mají mít nadějný konec. Bezprostřední souvislostí je pýthagorejská nauka o dobré naději pro dobré a špatné naději pro špatné. Příkladem té první je Sókratova věta z pýthagorejsky inspirovaného dialogu Faidón (67 b-c): “Proto se ten odchod nyní mi uložený děje s dobrou nadějí.” Příkladem druhé, “špatné naděje” je obava starců z neočištěných vin (Ústava 330 e).