B 29		(Kahn XCVII)

1	Ti nejlepší si místo všeho vybírají jedno,
	nehynoucí slávu místo pomíjivostí;
3	běžní lidé však jsou nasyceni jako dobytek.

Kléméns Alex., Stromata V, 59, 4-5

    V páté knize Strómateis Kléméns cituje tento výrok hned po citaci zlomku B 104 (o mysli lidu) tak, jako kdyby opravdu mohlo jít o navazující text. Celkovým kontextem u Klémenta je ovšem jeho poněkud dekadentní teze o podvojnosti esoterních nauk pro ty nejlepší a exoterních nauk pro lid, pro množství, pro běžné lidi. Bezprostředně následuje citace Démosthéna (De cor.): “měříce blaženost břichem a oplzlostí” a Parmenida B 1.29. Stejně jako Diels i Kahn přijímáme Cobetovu opravu textu podle Klémentovy parafráze na jiném místě (IV, 50, 1-2), kde ovšem ‘Hérakleitovu volbu’ srovnává dokonce s indickou gymnosofií.
    Sám motiv výběru připomíná Achilleovu volbu slavné smrti v mladém věku. Nejde zde však ani tak o zápas válečný, nýbrž zápas o jedno, které je ve zlomku B 41 charakterizováno jako “jedno moudré”. To si vybírají ti nejlepší (aristoi), skuteční aristokraté. Řídí se skoro doslova podle ‘Thalétových Zpívaných výroků’ (Thalés A 1, 35 u Díogena Laertia):
      “usiluj o jedno moudré,
      vol sobě jedno dobré, ...”
Nechávají stranou mnohost všeho, podobně jako ve zlomku B 22 zlatokopové odhazují vykopanou zem. Tak si volí nehynoucí slávu, což je úkol hodný aristokrata nebo dokonce héroa. Teprve tímto podílem na něčem analogickém s božským životem se stávají skutečnými lidmi, kteří se vymykají spokojené nasycenosti dobytka. Takové nasycení si ovšem vybírají běžní lidé, “mnozí”. Protiklad nehynoucí slávy a pomíjivosti neustálého sycení hladu v mnohosti je tady přiřazen k protikladu nejlepších a mnohých.
    Nasycení, (koros - zde ovšem sloveso) nebo spíše přesycení není jenom opak hladu (B 67, B 111), nýbrž je i opakem “nedostatku”, nouze (B 65). Ti nejlepší volí opak přesycení: jejich nenasytnost není nasytitelná mnohostí, neboť pramení ze vztahu k jednomu, které samo je tím, co každá mnohost opravdu a jedině potřebuje. Ti nejlepší volí to, co potřebují; to co skutečně sytí potřeby. Běžní lidé jsou nasyceni, nemají hlad po jednom, nic jim nechybí.
    Formálně se výrok opírá o chiasmus:
 	všechno,  nejlepší   -   slávu,  pomíjivostí.
Obsahově se opírá o archaickou představu rozvíjenou epickými básníky, že sláva (kleos, nikoliv doxa, která je i u Hérakleita pejorativní) přetrvává, že není pomíjivá, leč nehynoucí (kleos aenaon). K takové představě patřilo, že získáním slávy se získá i podíl na její nepomíjivosti. Hrdina žije ve své slávě, je nehynoucí, dokud žije paměť jeho slávy, dokud žije v písních. A zde začíná výkladový problém, neboť toto pojetí epické i lyrické eschatologie Hérakleitos určitě nesdílí (viz B 42, B 56). Už proto ne, že je závislé na tom, jak se básníci podbízejí běžným lidem, když jim předkládají k obdivu všechno to, čeho by se ti lidé, ale ani sami básníci, nikdy neodvážili. Navíc: Hérakleitos sice ctí zápas (B 80) i hrdinství v boji (B 136), ale jsou to hlavně příklady něčeho dalšího, byť samy o sobě vážně míněné. V epických ctnostech je však válečnictví hodnotou samo o sobě, která se uzavírá tomu, co myslí Hérakleitos. Je tedy onen plurál - ti nejlepší - míněn pejorativně? Zatím se zdálo, že zde rozhodně ne. Pokud je jejich volba slávy metaforou příklonu aktivnímu pólu diference - pokud středním členem té metafory je slovo nehynoucí jakožto obraz vždyživého ohně (B 30) a pokud je výběrem opravdu jedno - pak jsou opravdu dobří. Pokud ale ti nejlepší volí hloupost, stejně jako většina řeckých aristokratů, pak jsou pouze “nejlepší z”, totiž z “mnohých”, z běžných lidí. Podobně by tomu bylo s příkladem zlatokopů (B 22), kdyby se pouze pachtili za bohatstvím, které jim má zlato dát, kdyby nešlo o metaforu (viz i B 9). Tyto problémy by mohl ilustrovat trochu jinak volený překlad téhož textu:
1	Ti nejlepší místo všech věcí volí jedno,
	to je nepomíjivou slávu smrtelných,
3	zatímco mnozí jsou přesyceni jako dobytek.
    Pokud bychom se odvážili překládat začátek výroku podle textu rukopisu (L) a ne podle konjektur, tak by výrok vypovídal přímo o protikladech (zdá se však, že sám výraz “protiklad”, enantia, je až klasický a objevuje se spíš ve zpětných referátech):
1	Ti nejlepší si ze všeho vybírají protiklady, ...  

    Tentýž zlomek v mírně odchylné - a možná zajímavější - podobě uvádí Kléméns na jiném místě svých Strómateis (IV, 50, 1-2), i když opět s kuriosním uvedením. Editoři jej většinou považují za parafrázi. Pokusme se vytěžit odtud významové kontexty výroku:
	[Indičtí filosofové Alexandrovi Makedonskému:
	‘S těly můžeš hýbat z místa na místo,
	naše duše však nedonutíš činit, co nechceme.
	Oheň je pro lidi největším trestem, my jím pohrdáme.’ (Až potud Kalanos u Filóna.)
	A proto si Hérakleitos]
1	zvolil slávu, jedno místo všeho
	[a tvrdí, že] běžní lidé scházejí z cesty
3	a sytí se jako dobytek.
Odhlédněme od typicky hellénistického pohledu na Indii a od syntaktické návaznosti citátu. Čím se tento text liší od předchozího? Do 1. řádku je stažen obsah řádků 1 a 2, zatímco původní poslední řádek je zajímavě rozveden. Jde opravdu jen o parafrázi, o parafrázi téhož textu? Není je alespoň ve 2. řádku tohoto čtení obsažen nějaký jiný Hérakleitův výrok? Zdá se, že výraz scházet z cesty nebo “podléhat, ustupovat” může mít paralely v “odcházení” ve zlomcích B 34, B 91 i jinde. Je to možná výraz pro pomíjivost těch, kdo jsou “mimo”. Navíc zde máme dobrý chiasmus:
	běžní lidé (mnozí),  scházejí (podléhají)   -   sytí se,  dobytek.
Jejich mimoběžnost je tím spojena s přežraností, stejně jako oni sami s dobytkem. Běžní lidé, nechápaví, zde jsou výrazem toho, co by nová doba nazvala ‘konzumní společnost’, společnost spotřebitelů - zatímco skutečné sycení potřeb mnohosti zakládá pouze vztah k jednomu.