B 33		(Kahn LXVI)

1	Zákon -
	také důvěřovat úradku jednoho.

Kléméns Alex., Stromata V, 115, 2  (+ Eusebios)

    Kléméns cituje tento zlomek hned po B 32. Je možné, že oba zlomky spojuje podobná tematika - nebo přinejmenším taková, která se jeví být podobnou v Klémentově chápání Hérakleita. Klémentovým tématem zrovna jsou řecké výpovědi o jednom bohu. V kontextu B 32 by tedy šlo o “samotné jedno moudré”. Bez této souvislosti není význam jednoho v našem výroku jasně čitelný, aspoň dokud nenajdeme nějaký jiný kontext. Mohl by jím být “jeden za tisíce, když je nejlepší” ze zlomku B 49, možná i s narážkou na Bianta (B 39) nebo Hermodóra (B 121). Nejspíš by jím ale mohl být společný božský zákon ze zlomku B 114. Nemáme ovšem jistotu, zda jde o instanci lidskou nebo božskou. Proto se napřed pokusíme o výklad bez tohoto rozhodnutí o jednom.
    Nemůžeme důvěřovat přímo tomuto jednomu, neboť sloveso peithesthai se neváže s genitivem. Nezbývá než důvěřovat něčemu jednoho a hledat dativ - nebo důvěřovat v něco jednoho a hledat akuzativ. Vhodné pády se ale v textu nevyskytují. Pokud bychom předpokládali nějaké ztracené slovo, tak by text zněl: “Zákon a vůle - důvěřovat <něčemu> jednoho.” Za méně svévolný postup považujeme přijetí tradiční editorské opravy ve slově úradek, z nominativu na dativ, se sotva znatelným grafickým rozdílem. Zůstane uchován chiasmus:
	zákon,  důvěřovat   -   úradku,  jednoho
Zákon a jedno jsou ve vztahu. Podobný vztah je mezi důvěřováním a úradkem. Přijetím opravy nám ovšem na začátku vyvstane poněkud izolovaný zákon, trochu jako příslib definice. Nejspolehlivější je v celém zlomku sloveso: důvěřovat, být něčím nebo někým přesvědčován. Navíc souvisí s výrazem pistis, “důvěra, víra” (viz B 18, B 19, B 86). Čemu však máme důvěřovat zde?
    Úradku (búlé, také: vůle, rozhodnutí, rada - i jako poradní sbor).
    Jaký zákon? Ten “o který má lid bojovat jako o hradbu” (B 44); kterým se “obec posiluje” (B 114. 2-3). Ten “jeden božský”, který živí všechny lidské zákony a “který vládne jak dalece chce” (B 114. 4-5). Je to však pořád tentýž zákon? Není jeden lidský (B 44), zatímco ten další božský? To bychom na tom byli podobně jako s oním “jedním”. Diference tohoto druhu bývají u Hérakleita ošidné.
    Aniž bychom se museli dovolávat vztahu k B 32, tak snad chápeme, že zde nemůže jít jenom o poslušnost zákonu obce nebo o důvěru v rozhodnutí městské rady. V případě zákona však máme kontext pro souvislost jeho lidských a božských významů, a to ve zlomku B 114:
	Vždyť všechny lidské zákony jsou živeny jedním božským,
5	neboť vládne tak, jak dalece chce,
	a vystačí pro všechny a <ještě> vyniká.
Tím je snad otázka odpovězena. A spolu s povahou zákona je snad určena i povaha jednoho. Nemá smysl argumentovat ani Hérakleitovým monarchistickým smýšlením, byť takové dost jistě měl. Zákon spočívá mimo jiné v důvěře, že “důmysl řídí všechno skrze vše” (B 41).
    Hérakleitos z toho ale určitě nevyvozuje, že by ten “božský zákon” byl někde napsán. Patrně to nemyslí ani tak, že by měl nějakou jednoznačně uchopitelnou povahu, akorát že by ho zatím nikdo nezapsal. On se přece děje ve sporech o každý zákon i v přestoupeních jednotlivých zákonů a v trestech za ně. On se děje v podobě chodu světa a obec se má snažit o to, aby byla aspoň trochu podobně dokonalá jako svět, to jest: aby vědomá (tedy vnitřně nekonfliktní) stránka lidského jednání a hodnocení byla aspoň trošičku výrazem toho, o co jde v chodu světa i skrze naše nevědomá hnutí, tedy více či velmi konfliktně. Jedině tak může být obec malým obrazem světa i v tom smyslu, že umožňuje cyklické trvání, třeba generační cykly nebo cykly vlády.
    Jakousi kompromisní pozici mezi takovýmto a konkrétnějším pochopením jednoho zákona potkáváme u nejvýznačnějších klasických básníků a filosofů, např. u Sofoklea a kupodivu i Platóna. Tak v Antigoně (454-5) potkáváme “nepsané zákony bohů”. A v Králi Oidipovi (863-873) čteme:
Kéž je při mně takový úděl, abych dosahoval
svaté zbožnosti ve všech svých slovech,
865	i činech, jimž jsou předloženy
vznešené zákony,
porozené v nebeském éteru, 
<zákony, > jejichž jediným otcem je Olymp.
Je nezplodila smrtelná přirozenost
muže, ani je neuspí zapomnění.
Bůh v nich je mocný a nestárne.
    V Platónových Zákonech (716 a) Diké “trestá všechny, kdo opouštějí božský zákon”; zákony obce mají hledět k “pravému zákonu” (nomos aléthés, 863 e).