B 35		(Kahn IX)

1	Je totiž velmi potřeba,
	aby mužové milující moudré byli znalci mnohých věcí.

Kléméns Alex., Stromata V, 140, 6

    Zlomek je podezřelý jak významovými nesoulady s ostatními výroky, tak svým klíčovým slovem, které jinak známe až z pokročile klasické doby. Pro výklad teď ale budeme předstírat, že jej považujeme za pravý. Úplně vyloučené to asi není.
    Zlomek začíná jako osudový výrok o nějaké nevyhnutelné nutnosti. Hérakleitovo dosti časté uvození “je třeba” je zde ještě zesíleno. Muži milující moudré musí podstoupit něco, do čeho se jednomu moc nechce. Cosi těžkého se po nich chce místo toho, aby se jim hubovalo - když už se o nich mluví v plurálu. Ta obtížnost děje místo očekávaného pejorativního významu plurálu je tady podobná jako ve zlomku B 22 o těch, kdo hledají zlato, nebo B 29 o těch nejlepších, kteří místo všeho volí nehynoucí slávu. Nevíme, zda to je či není ironie.
    Kdo však jsou ti mužové milující moudré, to není tak jasné. Někdo by v nich rád viděl rovnou filosofy, počínaje už Klémentem a Porfyriem. Kléméns zlomek cituje na ilustraci důvodů k tomu, “abychom se zabývali řeckými naukami”, přičemž tím zamlčeným ‘my’ myslí ‘křesťané’. V nominativu by přívlastek těch mužů v našem zlomku zněl filosofoi, substantivně tedy “filosofové”, jenže v našem výroku je to adjektivum, přívlastek oněch mužů (ve vazbě akuzativu s infinitivem). Porfyrios uvádí velmi podobný výrok, ale bez zmínky o Hérakleitovi: “Skutečný filosof je znalcem mnoha věcí.”
    Neznáme žádný spolehlivý doklad užití substantiva “filosof” v před Platónem. Platón užívá tento výraz velmi často a s naprostou samozřejmostí, aniž by bylo jasné, zda jej tím zavádí, nebo jestli přejímá nějaký novotvar Sókratův, sofistů nebo pýthagorejců své doby. Náš zlomek (pokud je pravý) je nejstarším dokladem užití tohoto slova alespoň jako přídavného jména, ale od dokladů pro substantivní užití jej dělí celé století. Tradičně bývá jako autor výrazu “filosof” uváděn už Pýthagorás, ale tato školní tradice spočívá pouze v nekritickém převzetí anachronického referátu Díogena Laertia (I, 12): “Filosofii <takto> poprvé nazval Pýthagorás a sebe sama filosofem, když v Sikyónu nebo Flúntu rozmlouval s tyranem Leontem, jak říká Hérakleidés Pontský ve spise O mrtvé ženě: ‘Žádný člověk prý totiž není moudrý, ale pouze bůh.’ Dříve se totiž filosofii říkalo ‘moudrost’ (sofia) a ‘moudrý’ (sofos, mudrc) tomu, kdo se jí zaslíbil, kdo byl pokládán za vrcholně význačného ve smyslu duše; ‘filosof’ je však ten, kdo si váží moudrosti.”
Že “moudrý je pouze bůh” na tom by se asi Hérakleitos i Pýthagorás shodli. Díogenés ví i o tom, že výrazy “filosofie” a “filosof” jsou mladší než výraz “moudrý”, mudrc. Dokonce velmi realisticky vykládá kompozitum filosofos nikoliv z otrocké etymologie jeho částí, nýbrž tak, jak to opravdu odpovídá jeho významu coby kompozita, totiž jako “ten, kdo si váží (aspazomenos) moudrosti”.
    Legendární podání o Pýthagorově prvenství ovšem zná už Ísokratés, a to ve spojení s egyptskou legendou (Busiris 28, Oratio 11): “Pýthagorás ze Samu ..., když se dostal do Egypta a stal se učedníkem Egypťanů, jednak první přinesl tuto jinou filosofii k Řekům, jednak zjevněji než jiní věnoval péči obětem a posvátným obřadům, které uvedl.” Jestli se tady tou “jinou filosofií” myslí nauka o koloběhu duše, matematika, magie nebo svérázná životospráva, to není jasné.
    Výraz filosofos znamená vztah nebo příklon k moudrosti, sofia. Samotné fil- zde má stejný význam jako v jiných takových složeninách. Tak např. filhellénos je sice také “přítel Řeků”, ale především je tím, kdo jedná a myslí “jako Řekové”, tedy dřívější barbar, který je pořečtěn. Sloveso filein znamená “mít rád, milovat”, nejspíše ve smyslu vzájemné náklonnosti. Avšak podobně, jako filhellénos znamená spíš “pořečtěný”, přiklánějící se k řeckým způsobům, mající je rád - tak je i filosofos především tím, kdo se přiklání k moudrosti, kdo následuje její způsoby a tak je i jejím přítelem.
    V našem zlomku však jde o přídavné jméno. Navíc u Hérakleita nejde jenom o vztah k moudrosti, nýbrž hlavně k “moudru”, k tomu, co je “moudré”, sofon. O “moudrosti” (sofia) mluví jenom zlomek B 112, a to v souřadném spojení s “největší zdatností” - a potom Platónův referát, srovnávají opici, člověka a boha (B 83). Přívlastek “moudrá” Hérakleitos přisuzuje duši, pokud je “nejlepší” (B 118). Mnozí se jenom “pokládají za moudré” (B 104 v Klémentově paralele). “To moudré” je však pro Hérakleita naprosto výsostné, obdařené dokonce božskou atributací (B 32, B 41, B 50, B 118).
    Vzhledem k “moudrosti” jsou tedy naši mužové těmi, kdo se k ní přiklánějí, tedy kdo následují největší zdatnost; kdo “uvažují, mluví a konají pravdivé věci, chápou podle přirozenosti” (B 112). Vzhledem k Platónově referenci (B 83) snad také těmi lidmi, kteří se podobají spíše bohu než opici, což asociuje se středoplatónským určením filosofie: “Připodobnění se bohu, nakolik je to možné” (Theaitétos 176 b1).
    Mužové milující moudré se přiklánějí k výlučnosti a oddělenosti jednoho, ale skrze jeho vztahy se vším a ve všem. Proto musejí být znalci mnohých věcí. Zdá se v tom být rozpor: obracejí se k “jednomu moudrému” a mají se zabývat mnohostí! Mnohostí se však musí zabývat i “ti,kdo hledají zlato” (B 22), ale odkládají ji, zanechávají ji za sebou, téměř ji “pohřbívají”.
    Proč ale mají být přímo znalci mnohého, proč nestačí to mnohé prostě odklidit? Tento požadavek je asi v rozporu s Hérakleitovou ostrou kritikou “mnohoučenosti”, o které říká, že “nenaučí mít rozum” (B 40), že je to pouze “vlastní moudrost” - tedy nějak zpotvořená odvratem k něčemu vlastnímu nebo zdánlivá - a “zběhlost ve špatnosti” (B 129). V obou těchto příkladech je dokonce jmenován sám Pýthagorás, a to jako příklad varovný. Jsou to příklady na zneužití iónského zkoumatelství (historia), kterému hrozí odvrat od světa ve prospěch chlubné kumulace mnohých nauk, “mnohoučenost” (polymathié). Skutečný znalec (histór - od jiného kmene než polymathié), spíše “vzdělanec”, je však ten, kdo na základě rozsáhlých znalostí umí náležitě posuzovat jednotliviny a spory. Tradičním obrazem je role správného soudce, který na základě vědění o tom, co je spravedlivé, posuzuje jednotlivé případy a váží spory. Znalci, jaké zlomek nárokuje, mají v mnohosti potkávat (B 17) vzájemné vztahy důmyslu (B 41), mají sublimovat rozpory mnohého (ve zkušenosti světa i v sobě samých) a tím se připodobňovat a přiklánět k jednomu moudrému.
    Nutnost důkladného poznávání mnohosti je souřadná s nárokem zlomku B 1: “když každé rozlišuji podle (jeho) přirozenosti a ukazuji, jak to s nimi je”. Je třeba se skrze “všechno v proměně” obracet ke “všemu jako jednomu” (B 67). Jinudy to nejde - a právě tím se Hérakleitos liší od veškerých snah o abstraktní poznání i od zásvětnických podob zbožnosti.
    A proč jsme v našem zlomku nepřekládali:
mužové přiklánějící se k moudrému,
když tak by to vlastně mělo znít? Protože by to mohlo svádět k představě někoho moudrého v pozadí.
    A ještě pravopisná poznámka k češtině: Kompozitum filozofos by označovalo toho, kdo se přiklání slušně řečeno k “mrákotě, temnu, západu”, neboť takové jsou významy řeckého slova zofos!