B 36		(Kahn CII)

1	Pro duše je smrt stát se vodou,
	pro vodu je smrt stát se zemí;
3	ze země pak vzniká voda
	a z vody duše.

Kléméns Alex., Stromata VI, 17, 2  (+ 4 autoři)

    Je to jeden z Hérakleitových výroků o koloběhu a vzájemnosti, nejblíže mu stojí zlomky B 126 o koloběhu živlových protikladných kvalit a B 76 o koloběhu živlů. Kompletní výčet čtyř živlů obsahuje najdeme jenom ve zlomku B 76, ale tam právě řeč o vzduchu budí pochybnost o Hérakleitově autorství. Řecké archaické myšlení nejčastěji pracuje se čtyřmi živly, jejichž jména potkáváme už u epiků, i když nějaké jejich protofilosofické uchopení je až dílem Empedoklea a jejich teorie až dílem Platónovým a hlavně Aristotelovým nebo autorů hippokratovského korpusu. V našem výroku máme jenom dva živly a místo ostatních, to je ohně a vzduchu, je tady duše! A právě o duši ve výroku jde. Upozorňuje na to už stylistické sklenutí celé věty, která v řeckém slovosledu začíná a pak zase končí právě slovem duše.
    Živly nejsou v archaickém pochopení žádné prvky nějaké skládačky světa. Nejsou to pevné kostičky, z jejichž kombinace všechno sestává. Vznikají a zanikají, ale vždycky jeden do druhého. Rekonstruovat celou podobu obrazu živlů je však obtížné. Důvodem obtížnosti je jak náročnost myšlení nezdegenerovaného principem kompozicionality, tak i žalostný stav textových pramenů. Jednoznačný není ani počet živlů, většinou však jich je kolem čtyř. Ani myslitel, který pracuje se standardním výčtem čtyřech živlů, však nemusí v každé své větě mluvit o všech naráz. Může si přece zrovna všímat jenom určitých vztahů. V některých výrocích o souvislostech mezi živly může naopak navíc vystupovat i nějaký jiný než ryze živlový ekvivalent některého z živlů nebo jejich vzájemných vztahů (B 31). Není tomu tak i zde, nedostává se sem řeč o duši na místě vzduchu takto? Užší než obvyklý výčet živlů je u Hérakleita poměrně běžný. Tak zlomek B 31 mluví vlastně jenom o ohni a zemi, zatímco voda je tam zastoupena mořem. Zdá se, že podobně je v Hérakleitově obrazu živlů vzduch zastoupen duší, společně s různými výpary a dýmy. Duše je pro něj cosi mezi vodou a ohněm. A vztah vody nebo vlhkosti a duše je přímo jeho oblíbeným tématem, nemluvě o všem tom dalším vypařování a vykuřování.
    Také v našem zlomku Hérakleitos důsledně drží princip, který už Anaximandros vyjádřil jako vzájemnost vznikání a zanikání, jako vzájemné odplácení křivdy vznikání. Výrok popisuje cyklus: duše, voda, země; země, voda, duše. Vždy smrt předchozího je vznikem následujícího. Při vzniku vody a země se mluví o smrti (duše, vody), při opětovném vzniku vody a duše je smrt (země, vody) cudně zastoupena předložkou “z”. Běžně si toho všímáme v časové následnosti: napřed se někdo narodí, pak umře; napřed naprší, pak uschne. Na jiném místě světa se to děje taky v tomhle pořadí, ale jindy. Těch dějů je mnoho, takže jde spíš o tu souslednost než o to, že by byl obecně vzato nějaký čas cesty dolů a čas cesty nahoru. Vzájemně se to všechno vyrovnává, ale právě tím svět běží. Proměny živlů a duše sice pozorujeme v časovém průběhu, ale jejich povaha je tím, co čas našeho vnímání zakládá.
    Kdybychom ze zlomku četli jenom prostřední dva řádky, tak bychom měli před očima názornou reprezentaci toho, o čem je řeč: Při dešti se voda vsakuje do země a zbylé kaluže zaniknou v zemi. Ve studnách přibyde vody a pramínky vytékající ze země zesílí. Zatím v tom obraze ponecháváme stranou, odkud se ten déšť vzal, i to, že ty louže vlastně z větší části vyschly. O vzduchu a ohni teď nemluvíme. Podobně si zatím neděláme starost ani s tím, že v našem zlomku se země zdá být postavena ‘níže’ než voda, zatímco v B 31 je země už obratem moře na cestě ‘nahoru’ - moře je nějaká jiná “voda” (viz B 61) neboť ta voda v našem zlomku je asi “pitná a životodárná pro lidi” (B 61) a ne pouze pro mořské ryby.
    Proč ale do tohoto obrazu zahrnovat duši? Jako odpověď na to, odkud a jak se ta voda vzala? Nebo jako odpověď na to, kam se poděla ta voda, která se nevsákla do země? To snad ne, k takovým odpovědím by se hodila kombinace vzduchu a ohně. Nauka o koloběhu vody se obecně připisuje už miléťanům, zvláště pak Anaximandrovi - a pro Anaximena to všechno byly kvality vzduchu, vnímaného i s vodní parou, kterou vzduch vždy obsahuje (řečeno moderním jazykem). To jsou ovšem odpovědi zkoumatelské. Hérakleitos chce spíš ukázat, jak nás může zkušenost koloběhu vody poučit o cyklu duše.
    Duše je pro Hérakleita výsostným výrazem. Aristotelés dokonce míní (A 15 /1), že pro Hérakleita “je duše počátkem”, což je v jeho jazyce znak největšího významu. Hérakleitos sám mluví o výsostném významu duše jinak (B 45, B 115) a duše u něj není vznešená co do původu (B 98), nýbrž tím, že spojuje různé úrovně - nízké i vysoké - i různá hlediska, včetně kosmologických. Navíc není nikdy jasné, kdy jde o některou individuální duši, kdy o nějakou všeobecnou - nebo jak jinak by ještě duše mohla být pojata. Vždy souvisí se změnou a s životem, ale s upozorněním, že živé je Hérakleitovi, jako prý už Thalétovi, kdeco. I voda umírá.
    Vztah duše a vody nebo vlhkosti je mimořádně citlivý. Zřetelně to vnímáme v těch souvislostech, které bychom moderním jazykem nazvali jako psychologické: vlhkost jako rozkoš a riziko duše (B 77.1), navlhlá duše opilce (B 117), suchá a nejlepší duše (B 118). Někde mezi psychologickou a kosmologickou tematikou stojí zlomek B 12 o proudech vod, které se valí na ty, kdo vstupují do řek. Náš zlomek se nám nezdá tak úchvatný, protože zbytky emoční citlivosti jsme si uchovali už skoro jenom pro naši lidskou sféru. Třeba počasí už většinou nevnímáme jako emoci, i když na nás tak působí. Vznik vody nebo duše je mimořádně emotivní událost, ale většinou už ne pro novodobého člověka. Děje vody a duše souvisejí s ochlazováním a zahříváním (B 126), s vypařováním, sublimací a kondenzací; nám však tyto děje něco říkají buď už jen ve významech fyzikálně technických - nebo zase jako metafory o dějích psychických a lidsky tělesných. Hérakleitovi jde ale vždy o pohasínání a zažehávání ohně, jehož manifestací tyto děje jsou.
    Hérakleitova řeč nekoresponduje ani s homérským, ani s jiným běžně náboženským pojetím duše. V tomto výroku duše cyklicky umírá. Patrně ta cykličnost přiměla Klémenta Alexandrijského k tomu, že zlomek uvádí: “Hérakleitos je ovlivněn Orfeem, když říká B 36.” V našem zlomku však není řeč o individualitě, takže není nutné ani možné diskutovat problémy metempsychotických nauk. Nemělo by cenu se ptát, ‘čí’ že je - a nemusí z toho nutně plynout, že by to byla duše světa.
    Pro Hérakleita je prý “duše výparem, ze kterého sestává také všechno ostatní” (A 15 /1). Je “výparem z vlhkostí ve světě” (A 15 /3). Zdá se tedy, že vedle své afinity k ohni (A 15 /5) má mezi ostatním - a hlavně mezi vodou nebo vlhkostí a ohněm - právě to postavení, které u Anaximena měl a u Díogena z Apollónie bude mít vzduch. U těchto myslitelů dokonce najdeme také ztotožnění duše a vzduchu: Anaximenés B 2, Díogenés z Apollónie B 3, B 4, B 5. Hérakleitos toto ztotožnění nedělá! Duše je jakousi skrytou podobou ohně, žijící v blízkosti vod a vlhkostí - a ekvivalentem vzduchu je jenom v tom smyslu, že je čímsi mezi ohněm a vodou.