B 51		(Kahn LXXVIII)

1	Nechápou,
	jak neshodné se sebou souhlasí:
3	spojení, které se obrací zpátky,
tak jako u luku a lyry.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 9, 2  (+ další autoři)

Verze překladu:
3	zpět se navracející spojení světa, ...
3	harmonie, která se obrací zpátky, ...

    Celý zlomek vypovídá o cyklu oscilací (viz závěr B30), obratech (B 31), o vyrovnávání prostřednictvím opačné cesty, obratu. Tímto způsobem vypovídá o vztahu mezi jedním a jeho manifestací skrze mnohost. Protože to lidé nechápou, ukazuje jim to na příkladu luku a lyry.
    Lidé nechápou. Tvar slovesa synienai, “chápat” ve smyslu “svádět dohromady”, ovšem se záporem a navíc v iónském dialektovém tvaru, začínajícím na xyn. Tím je také jasná souvislost s výrazem pro “nechápavé”, axynetoi (B 1). Význam tohoto slovesa je u Hérakleita fonetickou podobností přiřazen k výrazu xynon (“společné”, B 2) a v našem výroku taky ke “spojitostem” v B 10. V úvodu našeho zlomku se nechápaví projevují: nechápou. Není divu, neboť jak by měli chápat, jak spolu souhlasí něco, co se neshoduje, nesnáší. Mohli bychom překládat taky:
 	Nechápou, jak to přes svou rozdílnost navzájem souhlasí.
Proto se bude předvádět názorný příklad, příklad z běžné zkušenosti řeckého života. Jenže “běžní lidé si neuvědomují věci takové, jaké jsou, když se s nimi potkávají; ani když se o nich poučí, nepoznávají je ...” (B 17).
    Nechápou, jak neshodné se sebou souhlasí. Zájmeno uprostřed se výrazně váže jak k předcházejícímu, tak k následujícímu slovu. Pokud to přeložíme výkladově, musíme je zopakovat:
50.2	jak to, co je neshodné se sebou, se sebou souhlasí.
    Jak ale vůbec něco může být neshodné se sebou? Samo slovo naznačuje, že to je neseno různými směry. Ve zlomku B 10 je neshodné analogií necelého a nesouzvučného. Neshoda, vnitřní rozpor, to je znak všeho částečného, všeho v mnohosti. Takhle na tom je všechno, co je na světě, nás samotné nevyjímaje. Mnohé věci se mezi sebou neshodnou, např. nemohou sdílet totéž místo, jedna vzniká na úkor druhé. My lidé se mezi sebou neshodneme a neshodnou se ani obce, státy. Všechno je jaksi jenom napůl, mění se to a potýká mezi sebou i se svými různými tenzemi. Všechno to uplývá, vzniká a zaniká, jako ty řeky v B 49a. Jak to tedy může se sebou souhlasit?
    Souhlasí to se sebou, neboť ty vnitřní i vnější různoběžnosti se navzájem vyrovnávají nebo alespoň střídají, takže to, co je vnitřně sporné, může po nějakou dobu být na světě. Právě prostřednictvím té tendence ke střídavému vyvažování protikladných tenzí to tíhne ke své identitě. S námi je to podobné. Svět si to může dovolit ve velkém měřítku, v různě velkých cyklech. Pro výraz souhlasí je tady užito stejné sloveso (homologein) jako v B 50. Ve zlomku B 10 je vůči “neshodnému” v opozici “shodné”; jako sbíhající se oproti rozbíhajícímu se. Neshodné a shodné jsou “spojitosti”. Jinými slovy je tam vyjádřen podobný význam jako “neshodné se shoduje”. (Někteří editoři proto dokonce navrhují opravu textu našeho zlomku podle B 10 a jiných míst: “shoduje se” místo “souhlasí”). Pro každou jednotlivost platí ta možnost souladu neshodného jenom v nějakých časových mezích. Vše v mnohosti je časné. Pro celek všeho je ale ta spojitost neshod a souhlasu otevřena vždy (B 30); jedno je spojitostí všeho, je moudrým hlediskem souhlasu (B 50).
    Velmi podobný výrok cituje jako Hérakleitovu myšlenku už Platón (Symposion 187 a):
	[Říká totiž, že]
jedno,
2	jsouc neshodné samo se sebou se shoduje,
4	jako spojení u luku a lyry.
Zde je výslovně řeč o “jednom”. Jedno je ono neshodné se sebou (totiž jako mnohost, jako “všechno v proměně”, svět), které se se sebou shoduje (totiž jako jedno, “všechno jako jedno”). Jedno se v mnohosti rozchází se sebou, je plné neshod, - jakožto jedno však vždy všechno spojuje skrytým souladem; a to ne ‘seshora’, nýbrž “vším skrze všechno” (B 41). Obě tato hlediska jsou možná “vždy”, ne pouze střídavě za sebou. Podobně referuje Platón Hérakleita i jinde (Sofistés 242 d-e):
	[Jsoucno jest množství i jedno
	a je udržováno pohromadě nepřátelstvím i přátelstvím,]
2	vždy se [totiž] rozchází i schází.
Mluví asi o celku všeho, ale dobře by to vypovídalo i o každé z jednotlivostí. Jediným rozdílem mezi hlediskem celku a hlediskem jednotlivin se zdá být to, že částečnost každé jednotlivosti se projeví jejím zánikem.
    50.3
    Dostáváme se ‘k nástrojům dětí spanilé Létó’! Luk i lyra se vyznačují tím, že je na nich nápadné spojení, tedy rám a struna nebo tětiva. Jsou to také nástroje souladu harmonie,(proto jsou Apollónovy), a to navzdory jejich napětím i navzdory vražednosti luku. Výraz harmonia bychom mohli překládat taky soulad, nebo bychom jej ani nemuseli překládat (B 8). Porfyrios referuje (Jeskyně nymf 29):
	Harmonie je i u luku, byť skrze protiklady.
Základní významy řeckého slova harmonié jsou však: spojení, provázání, skloubení; a až od toho pak soulad a ta “harmonie” jako převzaté slovo (viz výklad u B 54). Běžní lidé však “nechápou” souhlas neshodného a nechápou ani spojení, které důmyslně provazuje svět (B 41). Myslí si, že každé propojení buď musí být mechanické, nebo že to je nějaký soulad mezi něčím a něčím, tedy harmonie. A harmonii dobře poznají: když hudba ladí a když svět běží podle jejich přání. Jenže “nezjevná harmonie (nezjevné spojení) je mocnější než zjevná” (B 54). Takovýmto souladem, harmonií je spojení neshodného, nikoliv souhlas stejného! A “z neshodných věcí je nejkrásnější harmonie” (B 8). Právě to se teď bude ukazovat na luku a lyře, tedy na něčem mechanickém. Náš zlomek mluví o spojení, které se obrací zpátky, a hned odkazuje ke zkušenosti s lukem a lyrou, protože struna i tětiva takový pohyb předvádějí.
    50.4
    Tak jako u luku a lyry. Jak je to u luku a lyry? Z dálky vidíme jenom to, že luk umí zabít (B 48) a na lyru někdo umí pěkně hrát. Víme, že jsou to nástroje Apollónovy a luk také Artemidin, takže tušíme znaky harmonie, vztahu zjevnosti a skrytosti i vztahů života a smrti, dějů a osudu. Abychom mohli pochopit příklad, musíme s těmi nástroji buď umět zacházet, nebo aspoň znát fyzikální povahu jejich funkce (případ autora komentáře) - nebo se pečlivě dívat, hodně zblízka a často.
    Lyra musí mít struny napnuté, jinak nevydá žádný tón. To napětí (napnutí) nevypadá moc jako soulad, ale je to pevné spojení. Struny jsou jím napínány do protilehlých směrů, jinak by se nedalo hrát. Základem zjevné (slyšitelné) harmonie hudby je protikladné napětí. To je ale jenom předběžný a banální obraz spojení, a to spojení velmi zjevného, obraz souhlasu rozdílného. I ten však stojí za povšimnutí: Protikladné síly se shodnou v tom - a díky tomu - že napínají, že mají co napínat. Kdo by si myslel, že harmonii to napětí vadí, ten by nástroj rozladil. Kdo by chtěl harmonii posílit větším napětím, ten by strhal struny a bylo by po napětí i po souladu.
    Pak ovšem přijde výzkumník - pýthagorejec klasické doby - a zjistí, že harmonické tóny vyloudí na těch strunách, jejichž délky jsou v poměru malých celých čísel. ( Samozřejmě za předpokladu stejného napětí rámu a stejného materiálu strun, teploty atd.) Navrhne ladící nástroj a vytvoří teorii hudby - a myslí si, že odkryl mocnější skrytou harmonii, protože odkryl smyslově nevnímanou harmonii číselných vztahů. Náš pohled ale ví o tom, že bez toho protikladného napětí by nebyla ani ta teorie, ba ani ty číselné poměry. (Nicméně právě díky této teorii i my nahluchlí nehudebníci cosi víme o lyře.) Víme však také, že “nezjevné spojení (souvislost), které je mocnější než zjevné”, nemusí být nevnímatelné. Nejde o žádné záhadné zvláštní vnímání, nýbrž o vnímání protikladných sil jako základů harmonie.
    A jaký je ten méně banální obraz spojení (stále ještě zjevného), které je vnímáno jako harmonie? Struna je napnutá na rámu. Aby vydala tón, musíme její napětí na moment ještě zvýšit, vychýlit do strany a pak pustit. Struna se rozkmitá. To jest: vychýlí se nejprve na opačnou stranu - a tak dále a dokola, jenže ty kmity se rychle utlumí a tón dozní, protože je to jen malá, konečná a časná část světa, a protože to je tak uděláno. Ale struna je připravena zaznít znovu, k tomu je to uděláno.
    Ty kmity do opačných stran, zdánlivě těkavost, ještě k tomu vnitřně protikladná, zakládají tón, dokonce přesný a možná i líbezný tón. Kmity se od těkání liší právě tím, že jsou ‘řízeny’ - spíše vnitřně seřízeny svým střídavým tíhnutím - polaritou. To střídavé tíhnutí k rovnováze skrze opačnou výchylku je v povaze přirozenosti, v povaze všeho co vzniká a zaniká. Jak co vzniká, tak i zaniká; mohli bychom parafrázovat Anaximandra. Vyvažování opačných výchylek nedovolí, aby v celku některá z nich převážila a rozvrátila jej (“míra” v B 30). V každé části se to ale občas stát může, ‘když se přetrhne šňůra zlatá’ - a tehdy se její časnost drasticky manifestuje. Obvykleji ale každá částečnost zaniká méně dramaticky, totiž na utlumení oscilací, na nedostatek takových nových podnětů, které by provokovaly výchylku na opačnou stranu; nebo na neschopnost na takové podněty reagovat. Pak tón dozní.
    A ještě jeden výsostný obraz nějakého propojení jako zjevné harmonie: Tón dozněl. Ale hudebník rozezněl jiný, který s tím předchozím ladí, a ladí s ním právě proto, že je jiný. Jinost v časovém průběhu, to je melodie, slyšitelný ‘obraz’ světa, vztahů mnohosti a jednoho. (Řecká hudba staré doby není založena na akordech, ale na postupném znění tónů.) A když dozní i melodie, může zase jindy zaznít jiná (B 126b). Tím nezjevným spojením (B 54) může být třeba i soulad určité skladby s něčím v okolí, co melodie připomene, na co zaměří pozornost. V našem obrazu to však je především napětí strun.
    Luk předvádí totéž, co lyra, ale už svým určením manifestuje nezjevnost harmonie, kterou působí (B 48). Kdo by tomu říkal soulad? Leda blázen, fanatický vojevůdce nebo lovec - nebo mudrc - ale každý z úplně jiných důvodů. Lučiště napíná tětivu protikladným tahem. Pak střelec nasadí šíp a ještě více napne - a pustí. Tětiva se rozkmitá. Její první výkmit na opačnou stranu sebou vymrští šíp a luk ucukne zpětným rázem. Tětiva dokmitá a může se zase střílet. V napnutém lučišti s tětivou bychom mohli vidět onu příslovečnou ‘jednotu protikladů’. Raději v něm ale spatřujeme svět (jako celý luk nebo lučiště) a taky každou jednotlivinu nebo i její jednotlivou tenzi ke vznikání, k vychylování (v té tětivě). Ta jednota je fyzicky přítomná jak ve dřevu (kosti, rohu) lučiště, tak v lanku (střívku) tětivy. Je to tak uděláno. I zde vládne míra, neboť malé napětí činí luk slabým, zatímco příliš velké by jej zničilo a bylo by po jednotě luku i protikladů. Když je luk v pořádku a při svém díle, manifestuje se na něm míra právě oním střídavým pohybem tětivy. A to je - stejně jako u lyry - ten “souhlas neshodného”, který Hérakleitos v našem zlomku ukazuje těm, kdo nechápou, jak mohou v dějích a proměnách světa zakoušet souhlas.
    Tímto obrazem se opakovaně zabývá Plútarchos. Např. (De tranquillitate animi, p. 473 f):
3	Spojení světa se [totiž] obrací zpátky,
4	tak jako u lyry a luku.
Všímá si opět toho, že spojení se pohybuje kolem rovnovážné polohy, střídavě do obou protikladných směrů. Celý svět je určen takovou obracející se harmonií, palintropos hamonié.
    Spojitost světa není v Plútarchově pochopení Hérakleita charakterizována pouze “protikladným napětím”, ale i přímo “opačnými” pohyby, cykly (O Isidě a Osiridovi 369 b):
3	Opačně (opětovně?) napínané spojení světa,
4	tak jako u lyry a luku,
	[podle Hérakleita. A podle Eurípida:
	“Šlechetnost a špatnost bez sebe nemohou být,
	nýbrž jsou v jakési směsi, aby to bylo krásné.]
Spojení je tady charakterizováno jako opačné (palintonos). Mohli bychom taky překládat: “Protikladným napětím působená harmonie světa ...” Právě taková je harmonie kosmu, která se děje v cyklech, jež vyrovnávají výchylky předchozího pohybu; například střídání ročních dob. Stejně je tomu u nás lidí, dokonce i pokud jde o hledisko etické. Proto ten citát Eurípida. Eurípidés to chápe jako vztah hodnotových polarit, které se však navzájem prostupují, asi podobně jako v textu Sváti Karáska: “Jak v celém světě, tak i v duši tvé, je dobro se zlem, fest prorostlé.” Plútarchovo pochopení je věrnější Hérakleitovi, byť z něho i takovéto vidění může vyplývat. Je jím vyložen i vztah mezi souhlasem neshodného a tím, že “Bohu je všechno krásné, dobré a řádné”, zatímco nám nikoliv (B 102). Myšlenku střídání opakem Plútarchos sleduje na protikladech ve světě i v lidských poměrech. Hérakleitovi je takovéto střídání taky reprezentací onoho plápolavého cyklu (B 30), ve kterém se k sobě vztahují jedno a všechno. Proto je svět “nejkrásnější” (B 124).