B 54		(Kahn LXXX)

1	Nezjevné spojení je mocnější než zjevné.

Plútarchos, De animae procreatione in Timaeo 1026 c  (+ Hippolytos)

    Co je spojení, to Hérakleitos ve zlomku B 51 ukazuje na příkladech luku i lyry. Zjevným spojením je tam tětiva nebo struna. Každá z nich spojuje opačné síly, které ji napínají. V cyklicky obnovované rovnováze spojuje i to vychýlení, které ji rozkmitá; pak ale kmity odeznějí, vyrovnají se. Tam se spojení ukazuje i jako harmonie; jako takový soulad, který v případě lyry může být manifestován taky harmonií hudební.
    Výraz harmonié je postverbale od slovesa harmottó, které tam, kde se váže s předmětem (tedy transitivně), znamená “spojovat”, někdy i “propojovat, provazovat”. (Tedy “spojovat něco”, zatímco ve vazbě bez předmětu, intransitivně značí “hodit se”, “slušet”). Harmonié pak znamená spojení, propojení, provázání, pouto. Často se tím myslí nějaké “provázání napříč”, “příčné propojení”, kterým se uvádí do relativně pevné spojitosti něco, co by jinak mělo tendenci se rozbíhat. Tradičním místem, na kterém se ukazuje archaický význam slovesa harmottó, je Odysseia V, 247:
	Provrtal kmeny, spojil je houžví a hřeby a háky.
	Sestrojil Odysseus, životem štvaný, vor ...
Doslovně: “navzájem všechno (ty provrtané kmeny) spojil”. Odysseus kmeny spojil, aby to už nebyly kmeny, ale vor. Pevně je provázal, aby se ve vlnách nerozkutálely. Taková pevnost není naprostou nehybností. Jde spíš o to, aby se po každém vychýlení zase znovu vrátily do náležité polohy a neutrhly se, aby vor zůstal vorem.
    Mechanické propojení je zde taky obrazem nabytí nového hlediska. Z haldy kmenů je udělán vor (řecky by se mu snad mohlo říct i kosmos, “uspořádání”). Ty kmeny jsou najednou části něčeho jiného. Taková změna hlediska může proběhnout i bez mechanické konstrukce, ta byla jenom očividným příkladem, který nelze přehlédnout právě proto, že před tou konstrukcí tady ten vor ještě nebyl. I bez mechanických změn však můžeme buď vnímat jednotlivé stromy a pro stromy nevidět les nebo naopak. Odysseus nejprve v lese ‘přepnul’ na vnímání stromů, pokácel je a vzal z nich jenom kmeny. To proto, že ‘přepnul’ vnímání na budoucí vor, jehož jsou ty kmeny chystanou součástí - i dokud jsou ještě živými částmi stromů v lese. Pak vyrobil vor. Proměnil tedy přirozené spojitosti stromů v lese i přirozené spojitosti částí každého stromu v jinou spojitost, ve spojitost jiné věci, voru. Naše aktivní jednání ve světě je založeno na naší schopnosti proměňovat horizonty svého vnímání i myšlení. Toto je i základem lidského typu inteligence, ať už se projevuje jako zdatnost řemeslníka nebo myslitele.
    Naše praktické jednání i naše poznávání někdy ‘přepne’ na tak úzké horizonty, vázané na tak speciální představy nových celků, že pak máme problémy s vnímáním přirozených vazeb nově objevených nebo vyrobených jednotlivostí. Tak je pro účely chirurgie jistě vhodné zaměřit vnímání k rozčlenění lidského těla na množství orgánů a jejich částí, a pro účely farmacie dokonce na molekuly. Problematickou se pak může stát naše schopnost vnímat a myslet to vše taky jako pouze možné struktury těla živého člověka. Jako kdyby Odysseus už v každém lese viděl jenom budoucí vory. On však udělal jenom ten, který nutně potřeboval k návratu domů - a dál se o virtuální vory v lesích nestaral.
    Původněji a přirozeněji však má takový problém jinou analogii. Vnímáme třeba jednotlivé stromy v lese a jsme také schopni vnímat jejich spojitost, tedy taky ‘vidět les’, avšak nevidíme už spojitosti lesa s ostatní krajinou nebo s naším životem. Podobně vnímáme jednotlivé události ve svém životě a některé vidíme ve vzájemné spojitosti, ale propojenost celku nám uniká, a proto si za něj dosazujeme nějaký ‘smysl života’, nějakou občas i hloupou představu; přinejmenším představu, která nemá opodstatnění. Nebo v životě pro stromy nevidíme les. Zakoušíme svoje navzájem protikladné vlastnosti a tendence, ale jejich provázanost nevidíme. Podobně sice vnímáme mnoho jevů a dějů ve světě, ale jejich souvislosti si většinou umíme představovat jen na způsob těch mechanických (na způsob virtuálních vorů v lesích) - nebo nanejvýš ještě jako řetězce příčin a následků; jako zjevná propojení, byť nejsou vždy dostupná našemu zraku. Myslíme si, že všechny vazby jsou  takovéto povahy, jenomže některé z nich nejsou viditelné, tak je aspoň ‘myslíme’. Nebo se utečeme k tomu, že vše je propojeno nějakým jediným určitým způsobem, o kterém jsme někde slyšeli, nebo který se nám nutkavě představil. To je ještě horší. (V krajních případech pak všechno propojují zednáři, židi, bolševici nebo kapitalisti, elektronové vazby atomů, elementární kvanta nebo ufoni.)
    Hérakleitos ale říká, že nezjevné spojení je mocnější než zjevné. Zatím jsme se zabývali spíš tím zjevným. Je možné je vnímat jako vzájemný soulad nějakých částí nebo hledisek, pak mu občas říkáme “harmonie”. Český jazyk (jako i většina ostatních) převzal řecké slovo “harmonie” až v tomto zúženém významu, který vyslovuje jeden z možných projevů onoho spojení.
    Jaké spojení je však to nezjevné, které je mocnější? Je to nějaké neviditelné propojení? To bychom se ale hned dostali do oblasti varovných příkladů předminulého odstavce. Zatím se spokojme s jedinou jeho vyslovenou vlastností, totiž s tou, že je mocnější. Jaké spojení je tedy mocnější? Nejspíš takové, které toho víc provazuje; nebo které provazuje zajímavěji; které může provazovat různými způsoby; které dokáže předvést nečekané a přitom spolehlivé výsledky, které umožní výklad i něčeho dosud nepochopitelného nebo nepovšimnutého. Horizontem takových možných mocnějších a méně zjevných spojení je přece svět, nebo spíš vztah mnohosti světa k jeho jednotě (B 50). Je to vztah všeho k jednomu - nikoliv ale k nějakému abstraktnímu jednomu principu a už vůbec ne k nějaké jedné entitě nad světem, nýbrž k tomu, co je “moudré”. To je od všeho oddělené (B 108), ale na způsob hlediska, ne fyzicky a už vůbec ne hierarchicky. Není ‘nad’ ostatním tak, že by se k němu nitky vztahů zezdola stromečkovitě sbíhaly jako pyramida. Tím hlediskem je “důmysl” (B 41), jehož ‘nitky’ jsou všudypřítomné uvnitř všeho a provázané všemi způsoby současně, byť vždy jen některé z těch způsobů je v určité situaci zrovna možné ukazovat. Není to však důmysl lidský (B 78).
    Takové spojení (propojení, pouto) je nezjevné ne tím, že by bylo mimo zkušenost, nýbrž tím, že z něj můžeme uchopit vždy jenom nějakou část. Tu pak můžeme projasnit výkladem, uchopit ji přesně - nebo ji i prakticky využít k nějaké práci. Takovým vyčleněním zjevného spojení z nezjevného uskutečňujeme to, o čem Hérakleitos mluví v B 1.8-9: “Když každé rozlišuji podle přirozenosti a ukazuji, jak se to s nimi má.” Abychom však zakoušeli zjevnost něčeho náležitě a ne jako ti, o kterých mluví zlomek B 17, musíme vědět, že ta skutečná pouta všeho nejsou pouze četnější než zrovna míníme, ale že jsou také provázána i mnoha jinými způsoby. Právě to dává nezjevným souvislostem převahu. Náš výrok bychom ostatně mohli přeložit i takto:
	Nezjevnost je mocnější pouto zjevného.
    Plútarchos cituje náš zlomek při svém výkladu uspořádání různých dimenzí duše. Jeho text ukazuje, že nemá na mysli ani mechanické propojení ani nějakou estetizující nebo matematickou harmonii:
    “Žádná část duše není ponechána čistá, nesmíšená ani oddělená od ostatních, neboť - jak říká Hérakleitos: ‘Mocnější než zjevné spojení je spojení nezjevné,’do něhož mísící bůh ukryl a ponořil rozdílnosti a různosti...”