B 56		(Kahn XXII)

1	Při poznávání zjevných věcí se lidé mýlí 
	podobně jako Homér,
3	který byl moudřejší než všichni Řekové.
	Zmýlily ho totiž děti hubící vši,
5	když mu řekly:
	Co jsme uviděli a uchopili, toho se zbavujeme,
7	avšak to, co jsme neuviděli ani neuchopili, to neseme.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 9, 5

    Poměrně dlouhá antická anekdota nebývá považována zrovna za Hérakleitovo dílo. Nevíme, zda je Hérakleitovi jenom vtipně připsána, byť v řádu jeho myšlení, nebo jestli si Hérakleitos přisadil a využil oběžný motiv ke svým účelům. V jeho kontextech totiž výrok překračuje běžné vtipné kritiky Homéra.
    Nejbližším kontextem jsou “psi”, kteří “štěkají (právě) na toho, koho nepoznávají” (B 97). Můžeme tomu říkat ‘negativní logika’ a právě náš výrok ji velmi dobře manifestuje. Rámcem může být zlomek B 108 o tom, že “moudré je od všeho oddělené”, zvláště pak od “řečí” - a tedy pozitivně neuchopitelné.
    Tématem výroku jsou zjevné věci, nic tak zvláštního. Ani je však běžní lidé nepoznávají takové, jaké jsou (B 17). K ukázce bude použita anekdota o Homérovi, neboť lidé se mýlí podobně jako Homér. Je to taky narážka na Homérovu autoritu ve věcech náboženských. Lidé si o něm myslí, že byl moudřejší než všichni, což připomíná zlomek B 28.1. Přitom i děti dokázaly Homéra vyvést z konceptu - a to pouhými několika slovy; dokonce při tak všední a nízké činnosti, jakou je vzájemné vybírání vší, což je oblíbená dětská zábava. Děti se za to nestydí, a to je další pre-gnóstický motiv u Hérakleita. Tradiční výklady se soustředí na využití lidové etymologie, podle které děti zabíjejí (ftheiró) zabíječe (ftheira, vši) - nebo “hubí hubitele”. Děti zase jednou vyvedly dospělého muže (viz B 117).
    Následující příběh ovšem nemá základ v nějaké Homérově opilosti, nýbrž v legendě o Homérově fyzické slepotě. Je to tedy nepěkná škodolibost, ale takové už děti bývají. Jeho slepota je tady ovšem chápána jako slepota vůči přirozenosti (viz B 34 o hluchých) a jako slepota vůči takovému myšlení, které neformuluje své výroky pozitivně. Homér se toho klubka dětí asi zeptal, co že dělají. Jejich odpověď je plně ve stylu antických hádanek. Nic tak zvlášť moudrého, takový dětský vtip. Ale může být metaforou.
    Podle odpovědi dětí je právě to, co je pozitivně rozpoznáno, doslova uchopeno, také hned odstraněno. Připomíná to jednu dimenzi práce zlatokopů v B 22, totiž to odstraňování země. Avšak to, co zůstane od dětí nespatřeno a neuchopeno, to sebou dál nesou, zůstává to jejich nepříjemnou součástí. To je paradox, kvůli němuž se to vypráví. Výkladová tradice v každé té vši ráda vidí chybné mínění nebo předsudek (B 131).
    Aby člověk pochopil, o čem je děti mluví, tak to musí už vlastně nějak vědět. Musí vědět, že ty děti chytají vši. Stačí, když  je vidí. Anekdotu tedy můžeme pochopit i jako odkaz na důležitost mimojazykových kontextů každé řeči a na její situovanost. Podobně ale platí, že aby ty děti vůbec mohly dělat to, co dělají, tak musejí rozpoznat veš. Podobně i k porozumění svému vlastnímu vnímání musí člověk už nějak vědět, o co zrovna jde. Jinak stojí před svou vlastní zkušeností tak, jako slepý Homér před dětským vtipem. To rozumění ale nemůžeme brát odnikud jinud než ze sebe samých, jinak se pouze necháváme vést některým davovým míněním. V tom je ten paradox. Rozumění zkušenosti je podobným problémem jako porozumění vtipu. A vykládaný vtip už není vtipem.