B 57		(Kahn XIX)

1	Hésiodos, učitel velmi mnohých:
	vědí o něm, že velmi mnoho ví,
3	on, který nepoznal, jak je to se dnem a nocí:
	jsou totiž jedno.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 10, 2

    První polovina výroku by v jiném kontextu a u jiného autora zněla jako veliká pochvala. On mnoho zná a ví se to o něm, je velmi úspěšný a ceněný učitel. Jenže velmi mnohých. Mohli bychom překládat učitel většiny, neboť v textu je genitiv výrazu pleistoi, který jsme jinde překládali jako “většina”, aby se dobře vyjádřil Biantův výrok “většina je špatná” (B 39) i politické souvislosti tohoto výrazu v B 104. A ti mnozí se od něj mohou učit také velmi mnoho - pleista. On mnoho ví a mnoho lidí se mnoho naučí, vadí to? Vadí ta vystupňovaná mnohost, ten zástup stoupenců, to většinové mínění, které se o Hésioda opírá jako o pramen vědění. Souvislost s kritikou “mnohoučenosti”, která Hésioda ani ostatní slavné muže “nenaučila rozumu” (B 40) je jasná. Máme zde její synonymum, jakési “mnohovědění”. On tedy dává znalosti, aniž nabyl rozum, což zase připomíná “zdánlivosti” zlomku B 28.1.
    Druhá polovina výroku nejspíš souvisí se zlomky o jedinečnosti povahy každého dne i noci, každé chvíle (B 100, B 105, B 106). Možná potkáváme narážku na jedno místo Hésiodovy epické Theogonie (verš 124), kde se zvlášť rodí Noc a zvlášť pak Den. To by samozřejmě byla jenom záminka, skutečným důvodem pak epická rozvláčnost a absence vnímavosti pro diference vztahů. Ten úspěšný učitel a znalec mnohého nerozpoznává ani tak běžnou lidskou zkušenost, jakou je cyklus dne a noci! Pro Hérakleita jsou den a noc póly vztahu a fáze téhož cyklu - nikoliv něco, co je samo o sobě,  nezávisle na své vzájemnosti, pouze ve vzájemném sousedství. Rozpoznání cykličnosti jevů je triviálně ukázkovou podobou přitakání tomu, že všechno v mnohosti jest jedno (B 50); je to začátek rozpoznávání vztahů, které pojí všechno jakožto proměnlivé a vše jakožto jedno (B 65). Den a noc jsou dva póly jedné z mnoha cyklických proměn, jejichž základ je božský (B 67).