B 58		(Kahn LXXIII)

1	Ačkoliv lékaři nemocné řežou, pálí a všemožně ošklivě mučí,
	přesto si stěžují,
3	že od nich nedostávají nijak přiměřenou mzdu;
	když toto způsobují:
5	dobra i nemoci.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 10, 2-3

    Poněkud kostrbatý text výroku o lékařích připomíná Platónovu kritiku přítomnosti lékařů v obci. Podle Platóna lékaři obci škodí, i když méně než kuchaři. Jsou rozumnější než kuchaři, protože dbají více o celkový prospěch než o okamžitý požitek. Zvláštní ovšem je, že právě u Hérakleita potkáváme termíny, které pak známe jako lékařské, a že právě hippokratovský korpus obsahuje hodně nápodob Hérakleitových výroků a způsobu jeho myšlení (C 1, C 2). Odliší zde Hérakleitos svoji pozici od očekávaného kritického tónu výroku? Při určitém čtení dokonce podstatně, přestože se uprostřed mluví i o nářku nad nijak přiměřenou mzdou.
    První věta výroku navazuje na běžné úsloví o lékařích, které Hérakleitos cituje nejspíš jako výchozí stav myšlení běžných lidí. O lékařích se říká, že dělají totéž, co nemoc, v úplnosti onoho trojího trápení. Přesto většina lidí i s tímto míněním o lékařích spojuje velkou reálnou úctu k nim. Dál výrok říká, že ačkoliv dělají tohle, tak si stěžují, že nedostávají dost peněz. Přečtěme si však jejich stížnost a její zdůvodnění pozorněji.
    Stěžují si, že nedostávají nijak přiměřenou odměnu. Ne, že malou. Čemu přiměřenou? Přiměřenou tomu, co dělají. Ale čemu? V našem čtení tomu, že svou praxí způsobují dobra i nemoci, totiž že jejich dílo může někdy nemoc odvrátit a jindy být samo stejné jako ona, nebo může tu nemoc dokonce způsobit. Jejich činnost je riskantní, a to ve věci pro pacienta nejdůležitější. Chtějí pomoci, ale není jisté, zda neublíží. To je obraz každého pokusu o pomoc i každého pokusu o využití znalosti. Ochota k riziku je velkou hodnotou, pokud není bezhlavá. Jak takovou hodnotu ocenit? Vždyť není nijak poměřitelná. A ještě více: Jak ocenit lékaře, který zachrání nemocného? Život i ochota k riziku jsou hodnoty nepoměřitelné nějakou mzdou. Dokonce ani mezi těmito dvěma hodnotami samotnými - životem a ochotou k riziku - není nijak velký rozdíl.
    Takto čteme náš zlomek převážně podle Bollacka a Wismanna. Wendland, Wilamowitz, Sauppe a Marcovich navrhují drobnou opravu, která dává zajímavý význam:
	když způsobují totéž:
5	dobra i nemoci.
    Lékaři by podle tohoto čtení jednali jako sám osud. Byli by pro lidi zdrojem dobrého i zlého, tedy alespoň toho, co běžní lidé za dobré a špatné považují (B 110).
    Kahn považuje závěr za porušený a nečte jej, končí naším 4. řádkem. Pak by tedy lékaři způsobovali to, co se o nich na začátku říká, a přesto by si stěžovali.