B 61		(Kahn LXX)

1	Moře:
	voda nejčistší i nejposkvrněnější;
3	pro ryby pitná a životodárná,
	pro lidi nepitná a zhoubná.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 10, 5

    Moře potkáváme jenom tady a ve zlomku B 31, kde je prvním obratem (tedy opačným pólem) ohně, dolním pólem cesty. Země a pobřeží se konstituují až jako začátek návratu vzhůru. Chrýsippos tam o moři říká, že je “semenem uspořádání světa”, sperma tés diakosméseós. Zdá se, že tento stoický výraz má nějakou předlohu už u Hérakleita, alespoň na úrovni obrazu. Z těch nejnižších rovin tekutosti se může něco vypařovat, pročišťovat se, ohřívat, sublimovat. Tam je bezmezná zásoba, blízko krouživě proudícího Ókeanu. Tam je ‘spodní’ garant koloběhu přírody, zatímco tím ‘horním’ zůstává oheň. Zde se máme dozvědět, co moře je.
    Je to voda. No, to jsme už věděli. Jenže v archaickém světě není voda jako voda. Mořská voda je jiná kategorie než voda ‘sladká’, tedy potenciálně pitná. Mořská voda pitná není a představa mořeplavce, který uprostřed vod hyne žízní, je děsivá. Sladkou vodu pijeme, myjeme se jí, používáme ji i při různých pracech. Ne tak s mořskou vodou. Poseidónova nabídka mořské vody je skutečně opakem Athéniny nabídky olivy. Moře je širým božským živlem, vůči němuž člověk zakouší svoji omezenost a pozemskost. Tradičně je moře považováno za nečisté, za ošemetnou hlubinu, která se pouze jeví jako křišťálově čistá. Je zdrojem všeho nebezpečí, počínaje vlnami a konče příšerami hlubin. Je to voda nejčistší i nejposkvrněnější, naprosto čistá (i rituálně) a současně naprosto poskvrněná. Jak pro co. Přesto se i lidé občas očišťují právě mořskou vodou, vstupují do moře dokonce v kontextu eleúsinského obřadu (no, vzhledem ke způsobu obětování březích sviní na místě samém to zas až tolik nepřekvapuje).
    Dál je řeč o tom, jak se ta nejvyšší míra čistoty (překvapivá) i ta největší poskvrna projevuje. Hérakleitos to vyjadřuje vztahem opozit: nejčistší pro ryby -  pro lidi si můžeme domyslet opak. Pro ryby je prostředím jejich života. Není jen pitná, nýbrž je i sótérion, což v tomto kontextu asi neznamená “spásná” ve smyslu zachraňující, nýbrž taková, bez které nemohou žít. Nemůže to celé být i obraz nižších rovin života (třeba i života duše)?
    Pro lidi je nepitná a zhoubná. Nejsme mořské ryby, nemůžeme čistě žít v nejnižším a neproblematicky z něj čerpat, podobně nejsme ani jako bůh, kterému je “všechno dobré a řádné” (B 124). Jsme někde mezi. Bez hlubiny bychom nežili, ale nemůžeme žít v ní. Poskvrněné nás poskvrňuje. Duše se živí čímsi spodním, ale činí jí potíže strávit to.
    “Semeno uspořádání světa” (řečeno stoicky) je tedy vzorem čistoty pro jeho obyvatele a součástí všezahrnujícího řádu, ale pro nás lidi je krajně nebezpečné, i když bychom bez něho vůbec nebyli. Teprve jeho destilací vzniká v přírodě ta voda, která udržuje při životě nás.