B 62		(Kahn XCII)

1	Nesmrtelní jsou smrtelní,
	smrtelní jsou nesmrtelní;
3	jedni žijí smrt těch druhých,
	druzí umírají život těch prvních.

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 10, 6  (+ 3 autoři)

    Pevná struktura tohoto překvapivého výroku snad umožňuje jeho spolehlivou interpretaci, i když neumíme rekonstruovat všechny původní souvislosti. Začíná zdánlivě šokujícím způsobem: nesmrtelní jsou smrtelní. Není to rouhání? A to jsme ještě zvolili umírněný překlad, když doplňujeme sloveso jako sponu. Doslovný překlad by zněl: Nesmrtelní smrtelní, smrtelní nesmrtelní. Díky doplnění “jsou” se můžeme orientovat v tom, kteří jsou kteří. Argumentem pro správnost právě takovéhoto pochopení je analogie tohoto výroku u Filodéma:
	Žijeme jejich smrt,
	jsme mrtvi jejich životem.
My lidé jsme tedy ti, kdo žijí smrt nesmrtelných a kdo jsou mrtvi životem nesmrtelných.
    Je však něco takového vůbec myslitelné v rámci řeckého náboženství? Vždyť právě diference smrtelnosti a nesmrtelnosti je základem velmi ostrého rozlišení bohů a lidí. Toto rozhraní je z lidské strany nepřekročitelné. Žádný člověk nezískal božskou nesmrtelnost vlastním úsilím a z úradku bohů byli na Olymp přivzati jen nemnozí smrtelníci. Stačí si však vzpomenout na četné jeskyně božího narození, na eleusinský mýtus, na Dionýsův hrob v Delfách nebo Diův na hoře Iúktás - a najednou tento výrok působí samozřejměji, totiž pokud tu smrtelnost nesmrtelných nepochopíme na způsob smrtelnosti běžných lidí. Někteří bohové umírají, ale tím nepřestávají být bohy. Jak je ale možné, že smrtelní jsou nesmrtelní? Héroové? Vraťme se k základnímu (Hippolytovu) čtení našeho výroku.
    Dvojice opozit jsou ve výroku provázány ukázkovým chiasmem:
	nesmrtelní  -  smrtelní   X   smrtelní  -  nesmrtelní
Ten je natolik přesný, že propojuje naprosto identické významy, takže ale neříká vůbec nic nového. Je tautologický. Vypovídá jenom to, že rozdíl mezi smrtelnými a nesmrtelnými je relací, která je zavedena jenom v této opozitní vzájemnosti. Symetrie těch vztahů současně naznačuje, že se dějí cyklicky; alespoň právě takováto bývá řeč o cyklických symetriích opozit (např. B 126).
    Jelikož nesmrtelní neumírají jen tak nějakým běžně očekávatelným způsobem a ani jejich smrt neznamená konec, tak lze cosi podobného na základě symetrie předpokládat i o nesmrtelnosti smrtelných. Určitě není nijak triviální, určitě neznamená, že nikdy neumřou, ani že budou žít tisíc let. Může to být narážka na podobný obraz, jaký známe z Platónova Kratyla (398 c), jak se “dobrý stává daimónem” (viz výklad u B 25, viz B 63). Ta jejich nesmrtelnost je ovšem stejně téže povahy, jako u nesmrtelných, tedy smrtelná - a tak dále a dokola. Je to cyklus v rámci diference nesmrtelnosti a smrtelnosti.
    Druhá polovina výroku se dostává mimo tautologii tím, že zahrnuje vztah k životu. Jak žijeme smrt nesmrtelných? Asi zrozením. To by ještě nemuselo znamenat, že zrození smrtelníka je nějaký “pád” nesmrtelného, nýbrž jenom to, že jde o opačný pól, byť na cestě “nahoru dolů” (B 60) ono “dolů”. “Pohasínání ohně” (B 30) je jakousi jeho smrtí, která otevírá mnohost, jenže oheň zase vzplane, to vše v cyklu. A smrt smrtelníka je onou metamorfózou, která ruší horizont smrti, uvnitř kterého se odehrává naše bdělé vnímání (B 21), aniž by přitom byla možná jakákoliv pozitivní řeč o vyústění této metamorfózy (B 27), alespoň z hlediska naší částečnosti.
    Nesmrtelní umírají život smrtelných. Život dostáváme a odevzdáváme. Poslední větu výroku však můžeme chápat také: Nesmrtelní jsou mrtvi pro způsob života smrtelných. Zemřeli našemu způsobu života. Řecký text zde totiž mluví o životě ve smyslu bios, které znamená určitý způsob života; zatímco v předposledním řádku má na mysli obecnou dimenzi života, zóé. Tedy:
 	to, co nás oživuje, to je nesmrtelné; život je smrtelná podoba nesmrtelnosti;
 	zatímco náš životazpůsob je tím, co umírá pro život nesmrtelných.

    Podívejme se ještě na Filodémovu verzi. Je to opět přísně chiastická vazba, ale naštěstí ne naprosto identických členů, takže není tautologií:
	žijeme,  jejich smrt   -   jsme mrtvi,  jejich život
Náš život (zómen) i smrt je účastí v jejich možnostech, v jejich smrti i životazpůsobu (bios), jenom jaksi v malém. To odpovídá běžné řecké představě, podle které nás bohové neskonale převyšují měřítkem všeho, co dělají, nikoliv ale typem pohnutek, kterými žijí  - ty jsou u nás podobné jako u nich. Nesmrtelní tak oproti nám představují mohutnější dimenzi cyklu, ne však nějakou dokonalost samu, ta je vždy teprve v nějakém příčném hledisku na jakýkoliv cyklus (viz B 41, B 50, B 60). Kdo je bůh a kdo člověk, to ve zlomku B 53 předvádí a činí zápas. Všechno je to ovšem hra, království, které patří dítěti (B 52) - snad Diovi (B 32)?

    Analogii části tohoto výroku potkáváme také v druhé části zlomku B 77 u Núménia. V tamním kontextu překládáme: “My žijeme jejich ‹duší?› smrt a ony žijí naši smrt.” Ten kontext je ovšem Núméniův a v tomto rámci je také předtím citován jiný Hérakleitův výrok, opravdu o duších. Pokud bychom jej vrátili do kontextu zlomku B 62, pak by překlad závěru B 77 zněl takto:
 	Žijeme smrt nesmrtelných
 	a nesmrtelní žijí naši smrt.
Nicméně je možné, že i u Hérakleita je duše nějakým nesmrtelným principem všeho smrtelného života, který je jaksi zaživa pohřben v žijících - ne ovšem následkem nějakého pádu a trestu, ale v cyklu planutí a pohasínání ohně. A nepěknou složkou takového ‘pohřbení zaživa’ by byla nechápavost běžných lidí (B 1, B 2), kteří se s ničím nepotkávají (B 72) a vlastně nejsou přítomní (B 34).