B 64		(Kahn CXIX)

1	[‹Hérakleitos›  tvrdí, že soud světa a všech věcí v něm
	nastává prostřednictvím ohně. Proto říká:]
3	Toto veškerenstvo řídí blesk.
	[To jest, že je spravuje,
5	neboť ohni - věčnému - říká blesk.
	O tomto ohni také říká, že je vědomý,
7	a že je příčinou uspořádání veškerenstva.]

Hippolytos, Refutatio omnium haeresium IX, 10, 7  (+ Filodémos)

    Blesk řídí. Řídí takovým způsobem, že sám nepotřebuje pracovat silou, protože doslova “kormidluje” nebo “řídí opratěmi”. Sloveso oiakizei má právě tyto významy, tedy velmi podobné významy jako sloveso kybernan ve zlomku B 41, kde si při výkladu všímáme oné námořnické  a vozatajské metafory.
    Kdo jiný než “to jedno moudré” (B 41) takto řídí? Blesk. Tradiční atribut moci Diovy, jehož jménem to jedno moudré “samotné nechce i chce být zváno” (B 32). Náš výrok zde vyslovuje Diův atribut keraunos, zatímco ve zlomku B 31 Hérakleitos nazývá nějaké bouřkové povětrnostní jevy výrazem préstér (překládáme tam jako “blýskavice”). Keraunos značí blesk i hrom. Užívá se o běžně blesku i hromu při bouřce (nerozlišeně) i jako náboženský výraz - ovšem v archaickém myšlení mezi tím ani není rozdíl. Blesk je blesk Diův, je jeho viditelnou a slyšitelnou manifestací. Archaické plastiky zobrazují Dia s metačem blesků v pravici. Blesk je jednorázovým projevem spojení jasné nebeské síly se zemí. To ale nemusí být pro pozemšťana snesitelné. Stačí připomenout příběh Semelé a její ‘ohňové svatby’, když k ní Zeus přistoupil v podobě sobě vlastní (Nonnos, Dionysiaca VII, 121). Obraz vztahů Dia, blesku a ohně (‘dýchajícího ohně’ nebo výdechu ohně) je starší než pozdně antické Hippolytovo pojmosloví a dobře ladí s Hérakleitovými výroky (viz i Pindaros fr. 143).
    Hippolytos dále vysvětluje (ř. 5), že Hérakleitos slovem blesk myslí “věčný oheň”, pyr aiónion. Možná je to jenom výklad Hérakleitova ekvivalentu stoického termínu, možná odkaz na zlomek B 30. Každopádně je ve zlomku B 30 (a to nikoliv u Hippolyta) oheň opatřen výsostným atributem “vždyživý” (aeizóon), z čehož by Hippolytos mohl udělat “věčný”. Vzhledem k B 52 (aión) není ani výraz, kterým referuje Hippolytos, úplně vyloučený (viz B 50.5), ovšem ve významu zlomku B 30. Zbytek Hippolytova referátu odkazuje na spojitosti ohně nebo blesku a vědomí nebo mysli (viz B 2, B 113) a na jeho roli při pořádání světa (viz B 31, B 41), jak zde Hippolytos ono “řízení” chápe, což je ozvěna jeho pochopení v Chrýsippově Fyzice.
    Co tento blesk takto řídí? Toto veškrenstvo. Stejný ‘předmět’ má i řízení, které provádí to jedno moudré ve zlomku B 41. Tady je ale veškerenstvo ještě přesněji určeno jako toto. K určení je použit plurál (tade) stejného zájmena, jehož singulár (hode) specifikuje “tento svět” v Plútarchově verzi zlomku B 30 i v Chrýsippových a Alexandrových výkladech onoho výrazu, které při výkladu zlomku B 30 referujeme. A tam to není ledajaký svět, ani běžná mnohost všeho, nýbrž hledisko dokonalé uspořádanosti a jednoty světa, řečeno stoicky; hérakleitosky řečeno: “vše jako jedno” (B 65). Je to tedy takové hledisko na mnohost, které spatřuje její jednotu, “vyznává, že všechno jest jedno” (B 50) - nikoliv hledisko svárů v proudech (B 91). Totožnost patří jednomu, toto je moudré (B 41). Překládáme zde toto veškerenstvo a ne “toto všechno” nebo “všechny tyto (věci)”, protože jde o hledisko jednoty. Výraz tade panta to dobře umožňuje.
    Toto veškerenstvo řídí blesk. Rozumíme tomu tak, že archaický obraz blesku jako přímého propojení nebe a země je transponován k popisu vztahů mezi vždyživým jedním (které “vždy bylo, jest a bude”, B 30) a mnohostí vnitřně rozporné zkušenosti světa i našich vlastních hnutí. Blesk je manifestací přítomnosti jednoho v mnohosti. Mnohost je časná způsobem složitým a ne vždy přehledným. Jedno je “vždy”. Zvláštním vztahem jednoho a mnohosti je bezčasá přítomnost, náhlé rozjasnění, úder; průlom vždyživé identity do plynoucí spornosti, který na zemi přináší oheň a ohrožuje smrtelný život.
    Jedno moudré (a stejně tak vždyživý oheň) není žádnou částí mnohosti a není ani nějak ‘nad’ ní, nýbrž je hlediskem vztahů v ní. Proto na ně není možné ukázat, nýbrž pouze odkázat, např. uvozením typu “že” jako v B 41, B 50. V přírodě je takovým odkazem blesk. Je přírodní manifestací téhož, čeho lidskou manifestací je mysl (B 113). Blesk osvětluje, ale vždy jen z jednoho místa a jen na okamžik. Těch blesků může být mnoho, ale nemá smyslem je kumulovat, nýbrž díky každému jednomu blesku chápat spojitosti (B 10) všeho v jednom.
    V tradičním vnímání blesk prudce sestupuje shůry a poznamenává místo na zemi, do kterého udeřil. Poznamenává je jako “svaté, posvátné” v archaickém smyslu slova, tedy i krajně nebezpečné. Blesk nebeského ohně shůry zapaluje pozemský oheň, jeho plamen a dým zase stoupá vzhůru. To je obrazem cyklu jednoho a mnohosti, “dolů” a “nahoru”. Bezčasí blesku není pro živou bytost ani pro věc světa snesitelné, neboť blesk obrací průběh změn ve světě v zásadnější proměnu. Blesk je znakem přítomnosti; je znakem toho, že věčnost je přítomná na způsob blesku, okamžiku přítomnosti. Proto blesk nejenom propojuje obě dimenze, které ovšem ve skutečnosti od sebe nejsou odlišeny jinak než hlediskem (diferencí nahoře-dole), ale je i manifestací té aktivní z nich; manifestací božské skutečnosti.
    Cesta blesku je manifestace “cesty nahoru-dolů” (B 60). Cesta “dolů” je klikatá, cesta nahoru je “přímá” (B 59), alespoň pro toho, kdo byl bleskem zasažen. Pokud bychom začátek Hippolytova vysvětlování výroku (ř. 4) pochopili ještě jako pokračování nebo aspoň dobrou referenci Hérakleita, tak by to dávalo dobrý smysl. Výraz spravuje (katheudei) je totiž možné pochopit také jako narovnává. V souvislosti zlomku B 59 by pak blesk byl onou přímou cestou vzhůru, která se ovšem jevově manifestuje jako klikatá cesta dolů.
    Blesk narovnává všechno, takže je to toto veškerenstvo. Křivolaké vztahy souvislostí ve všem a složité změny všeho jsou pro blesk přímé a jednorázové. Takovými jsou i pro jedno moudré a účast na tom může mít vědomí.
    Rukopisné pořadí Hippolytových zmínek o Hérakleitovi pokračuje zlomkem B 65. Fränkel (a podle něj i Marcovich) navrhuje jiné uspořádání odstavců rukopisu a tvrdí, že za B 64 patří B 66. Je to taky pokus o svého druhu narovnání.
    Pokud můžeme věřit nepřímým svědectvím, tak role blesku jako znaku vždyživé přítomnosti Hérakleitovi nijak nebránila v meteorologickém popisu bouřky ve stylu Anaximandrově nebo Anaximenově (A 14 /1). Dokonce prý tuto meteorologickou dimenzi (A 14 /2) považoval za jakousi drobnou zkoušku oné podstatnější role ohně v kosmu (B 30, B 31) a za analogii našeho zažehávání ohně (B 26).