B 67a		(Kahn Appendix I)

1	[Tak životní teplo vycházející od Slunce ‹dodává všemu, co žije, život›.
	K této myšlence podává nejlepší přirovnání “odpočívající” Hérakleitos,
3	totiž podobenství o pavoukovi jakožto duši a pavučině jakožto tělu:
	Jako pavouk stojící uprostřed pavučiny cítí,
5	když moucha náhle poruší některé její vlákno,
 	a hned tam rychle běží, jako by ho přetnutí vlákna bolelo,
 7	tak duše člověka rychle běží tam, kde je nějaká část těla poškozena,
 	jako kdyby nesnesla poškození těla,
 9	se kterým je pevně a úměrně spojena.]

Hisdosus Scholasticus, Ad Chalcidium In Platon. Tim. 34 b, cod. Paris. l. 8624 s. XII F.2

    Tento pozdní a navíc latinský fragment jen málokdo pokládá za autentický. Přesto dobře ilustruje holistické vnímání, které je u stoiků a platoniků v něčem blízké Hérakleitovi.
    Kde se vzalo podobenství o pavoukovi a pavučině jako o duši a těle, to přesně nevíme. Hérakleitovo a nejspíš ani stoické nebude, protože se tam pavouk nikde nevypařuje z pavučiny a naopak. Terminologie “duše a tělo” nejspíš ukazuje k lékařským spisům doby po Hérakleitovi. Zato můžeme tušit, kde se vzal záhadný výraz “odpočívající”. Představuje Hérakleita jako téměř věštce jednoty duše a těla i jednoty lidské a božské řeči, a to v závislosti na Chalkidiově a snad už Poseidóniově pochopení “odpočinku duše” v B 84. Tato stopa umožňuje aspoň částečný výklad jakési ozvěny nějakých Hérakleitových výroků.
    Poseidónios, svébytný stoik a polyhistor, napsal kolem r. 100 př. n.l. komentář k Platónovu Tímaiovi. Chalkidios jej pak kolem r. 300 n.l. cituje nebo parafrázuje (A 20):
    “Hérakleitos, se kterým se shodují i stoici, spojuje náš rozum s božským rozumem, který řídí a spravuje věci světa. Tímto neoddělitelným spojením sdílíme vědění o rozumných rozhodnutích, a proto nám může oznámit budoucí události pomocí smyslů, když duše odpočívá. Tak se děje, že se nám objevují obrazy neznámých míst a podoby lidí, jak živých, tak mrtvých. Hérakleitos připouští možnost věštění a zvláště to, že lidé, kteří si to zasluhují, jsou nabádáni božskou mocí.”
    Pojmy a obrazy platónského i stoického pojetí duše se zde zmocňují nějaké Hérakleitovy myšlenky. V jeho zachovaných výrocích se věštění přímo týkají B 92, B 93, ale v odlišných souvislostech. Nicméně je zřejmé, že věštění nějak vykládá v rámci svého pojetí osudového určení a řeči, podle které se všechno děje (B 1, viz i B 80, B 137). Onomu “božskému rozumu” u Hérakleita odpovídá “řeč” nebo “jedno moudré” (B 32, B 41). Onomu “nabádání lidí božskou mocí” by mohla odpovídat otevřenost “společnému”. Duši osudová řeč určuje ve zlomcích B 45, B 115. Nikde to však Hérakleitos nespojuje se spánkem. Ten patří odpočinku a spící se “odvrací od společného” (B 89). Antická praxe věštění ze snů u něj nemá moc prostoru už vzhledem ke zlomku B 21, kde spící vidí pouze “spánek”. Poseidónios nebo Chalkidios však mohli přenést na spánek to, co u Hérakleita platí ve stavu jakéhosi kosmického nebo božského odpočívání, totiž v mnohosti, díky pohasínání a obratům ohně (B 30, B 31). Předlohou nemuselo být věštění ze snů, ale čtení synchronistních jevů v mnohosti světa, které odkazují k jednomu. Duše s tím může souviset tak, že je rozpětím cesty “nahoru dolů”, vztahem jednoho a mnohého, podobně jako oheň. Proto může duše i v mnohosti zakoušet odkazy k jednotě. Hisdosus pak ve svém komentáři k Chalkidiovu komentáři toto vše tlumočí obrazem duše jako pavouka v pavučině kosmu. Pavouk vnímá celek a reaguje v jeho zájmu.
    Uveďme ještě překlad rukopisného čtení místa, které jsme zatím představili s tradiční opravou: (6. řádek): “a hned tam rychle běží, jakoby trpěl ‹starostí› o dokonalost vlákna, ...” Toto je nejspíš lékařský nebo až plótínovský výklad vztahu duše a těla, použitý pro výklad ozvěny Hérakleitova pojetí duše a světa nebo jednoho a mnohosti.
    Diels nachází ještě další příklad jednoty duše. Pochází od Tertulliana (De anima 14) a podle Dielse má na mysli vodní varhany typu Archimédovy konstrukce. Zdá se, že je stoický:
    “Tento nedlouhý příklad je od Stratóna, Ainesidéma a Hérakleita, neboť i oni sami si všímají jednoty duše, která je rozptýlena v celém těle a všude je sama sebou jako vanutí zvuku dutinou píšťaly, a tak rozličnými způsoby vyzařuje skrze smysly, nejsouc ani tak oddělená, jako spíše rozdělená.”