B 68		(Kahn Appendix I)

1	[A proto Hérakleitos ony  posvátné obřady  vhodně nazýval]
	tišící prostředky <totiž: vztyčení obřadních fallů>,
3	[neboť utišují hrůzy
a osvobozují duše od svízelností, které přináší zrození.]

Iamblichos, De mysteriis I, 11, 63

    Zlomek vlastně dokládá jediné slovo, které prý Hérakleitos vhodně užíval buď pro mystéria nebo pro “náboženské obřady” (hiera, “posvátné věci nebo děje”, nejspíš obětní). Zda měl na mysli obvyklé obřady nebo mystéria se nedá rozhodnout, neboť gramatický předmět je nutno přebírat z předchozího Iamblichova kontextu, ve kterém je obojí, ale daleko v textu. Zbytek zlomku je svérázná iamblichovská analogie mnohosti sporů v oblasti vznikání. Pokud vůbec nějak koresponduje s Hérakleitem, tak gramatickým plurálem a snad ještě slovesem “utišují”.
    Bezprostředním kontextem zlomku u Jamblicha je “vztyčení fallů”, stasis tón fallón, nejspíš jak ve smyslu “vztyčení (dřevěných) fallů”, tak ve smyslu stavu erekce. Iamblichův výklad (I, 11, 32) nejprve říká, že “vztyčení fallů je znak plodivé síly, kterou užíváme k odkazu na původ světa.” Zde jde jen o dřevěné fally, ty jsou oním “znakem” plodivé síly, ať už nesené v průvodu nebo stojící u chrámu při obřadu.
     Iamblichos zachoval z Hérakleita slovo akea a jeho kontext, který je prý výrazně sexuální a náboženský už u Hérakleita. Takový kontext upomíná na zlomek B 15 o průvodech Dionýsovi a nepřímo na zlomek B 14 s kritikou “obvyklých mystérií”.
    Výraz akea je další z řady lékařských termínů u Hérakleita. Znamená tišící prostředky, tedy uklidňující léky snad v nejširším smyslu slova. Od těch, které mají léčit nemoc - po ty, které mají pacientovi aspoň na chvíli přinést úlevu. Gramaticky je to plurál! Na tento výraz se pak na ř. 3 váže sloveso, které znamená “úplně vyléčit, utišit” (slovník LSJ je odkazuje právě na toto místo u Iamblicha). Tišící prostředky jsou zde tedy léky, ale v daném kontextu asi zvláštní léky na zvláštní ‘nemoc’, na rozpory uvnitř všeho, na rozpory uvnitř zkušenosti.
    Největší potíž nám působí, že nemáme jak odhadnout možnou míru Hérakleitovy ironie. Užívá výraz tišící prostředky ryze a jenom ironicky? Je to jenom součást kritiky “mystérií obvyklých u lidí” (B 14)? Jsou to prostředky marné tak, jako “očišťování krví” ve zlomku B 5? V Iamblichově kontextu může mít fallické napětí očistnou sílu proto, že je výrazem síly původu světa. Tomu by u Hérakleita mohlo odpovídat plápolání ohně v B 30 a jeho obraty v B 31. Symetrie se zlomkem B 5 by však byla jednoznačná: je to očišťování tím, co poskvrňuje (jako tam “krev”), ač na tom samotném není nic špatného (jako na krvi). Možná je charakter vznikání právě v té jednotě moci a poskvrny - a jednota moci vznikání a možnosti poskvrny je možná klíčem k pochopení. Taková moc je totiž posvátná v archaickém smyslu slova, tedy současně i nečistá. ‘Zasvěcuje’ - tedy dává moc i poskvrňuje - a klade nárok zvláštního přístupu, vymyká se z běžného všedního zacházení.
    Moc vznikání je ovšem mocí jaksi ‘na dluh’, neboť mocně probouzí potřebu. Ta je jak mocí, tak jejím opakem. Právě sexualita je výrazným příkladem střídání i vzájemné obsaženosti jednotlivých pólů dvojice “nasycení - hlad (nedostatek)” (B 111). V řeckém pochopení výrazu pro vášeň nebo pud je jasně akcentována pasivní povaha vášně, totiž “být unášen”. Aktivita je probouzena pasivitou a naopak. Nasycení působí hlad, tenze ke sjednocení vede k mnohosti (B 20).

    Najdeme i nějaké ne zcela ironické pochopení plurálu akea? Vztyčení fallů by mohlo být obrazem zápasu, který vede ke vznikání všeho sporem, ale který je potřebný, neboť je společný (B 80), otevírá nejen mnohost všeho ale i vztah všeho k jednomu. Takový výklad by měl formální analogii u Aischyla (Eumenidy 506), kde sbor Erínyí hrozí tím, že poleví, že ustanou v pronásledování viníků. Pak by se nikdo nedomohl spravedlnosti, naděje na nápravu každé křivdy by byla marná:
ale marně ubožák
doufá v planou léků moc.
Tišící prostředky zde mají tišit jiný z možných typů napětí a sporů, kterých je mnohost plná, totiž zoufalství po utrpěné křivdě. Mají je utišit napravením, narovnáním, ne tím, že poleví ve stíhání viníků. To by se pouze zmarnila moc tišících prostředků, “spadnul by dům Spraedlnosti” (v. 516). Tišící prostředky běsnících Erínyí zde mají odplatit dluh krve. Přeneseno do našeho zlomku: Pokud mají tišící prostředky jakožto znak sexuální síly vznikání (vztahu plnosti a prázdnoty) léčit rozervanost mnohosti všeho, tak právě jako střídání napětí v cyklu proměn (B 51). Pokud mají tišit (léčit), tak samy nemohou být tišeny (vybíjeny). V tom by mohl být klíč k tomu, co může být míněno vážně a co ironicky. Vážně role sexuality, ironicky pak chuť vedoucí k tomu, že se u příležitosti tišení sporů v oblasti vznikání ve skutečnosti “tiší” (vybíjí) mnohem častěji právě to, co by mělo zůstat zachováno.
    Další hypotetické kontexty by směřovaly do Eleúsiny a týkaly by se vztahů vznešeného a nízkého i katharse vášní, dosahované jejich čistě znakovým průběhem, jako na divadle (O mysteriích egyptských I, 11, 37-56).