B 72		(Kahn V)

1	S čím se zcela nepřetržitě stýkají,
	[s logem, který spravuje veškerenstvo,]
3	s tím se neshodují,
	a věci, se kterými se každý den potkávají,
5	se jim jeví cizí.

Marcus Aurelius IV, 46

    Tento zlomek je nejvážnějším uchazečem o uznání pravosti z celého pásma Hérakleitových výroků (B 70 až 76), které Marcus Aurelius spojil v “Hovorech”. Hyperkritici jej považují aspoň za dobrou parafrází nějakého Hérakleitova výroku, a to buď B 17 nebo podobného, který jej rozvíjel.
    “Běžní lidé” (ze zlomku B 17) se zcela nepřetržitě stýkají se skutečností, ale přesto z ní nic nepoznávají takové, jaké to je (B 17). Ani naprostá nepřetržitost nenahradí ono “vždy” ze zlomků B 1, B 30. Neshodují se s tím, diaferontai (viz B 51), jsou s tím v rozporu, protože jsou v rozporu sami se sebou. Sloveso potkávají je zde opravdu stejné jako v B 17 a může znamenat i “narážejí”. Všechno to, co běžně neustále potkávají, nezakoušejí takové, jaké to potkali (viz B 17.1, B 1.7). Jeví se (fainetai) jim to jako cizí, zatímco v B 17 se jim to zdá (dokeúsi) nebo se oni jenom zdají být sami sobě. Místo zdánlivosti teď máme cizost.
    Co je zde ještě nového oproti zlomku B 17? Především vsuvka Marca Aurelia (ř. 2), která o řeči (logos) mluví vysloveně stoickou terminologií. Proto jsme zde ponechali “logos”, neboť jej v tomto textu chápeme jako stoický termín. Tím ovšem neříkáme, že význam tohoto řádku není podobný významu Hérakleitových zlomků o řízení všeho (B 41, B 64).
    To, s čím se dennodenně potkávají (nebo na to narážejí), se jim pro jejich rozběžnost (diaferontai) s tím jeví cizí, tedy jako něco vnějšího, na co opravdu i narážejí, aniž by to rozpoznali. Jejich všednost je jim ‘odcizena’, protože nechápou význam ničeho v ní, protože se sami odcizili přirozenosti a světu. Jsou v rozporu s platnou řečí, takže jejich ‘osudové příležitosti’ - setkání, šťastné náhody, neštěstí - se jim nejeví jako jejich, svádějí je na něco cizího, ať už na druhé lidi nebo na okolní přírodu. Být v rozporu s touto řečí znamená být i v rozporu s každou věcí i v rozporu se sebou samým. V takové situaci člověk myslí a jedná nesvobodně, i když si myslí, že se rozhoduje. Nevědomě jako spící volí vždy jakousi automatickou možnost, zatímco probuzení a styk s řečí umožňuje i jiný vztah k osudu než deterministický nebo odmítavý.

    Pokud bychom chtěli argumentovat pro pravost zlomku (kromě vsuvky ř. 2), poukázali bychom na chiasmus jednotlivých řádků našeho členění. Sám k výkladu moc nepřidává, ale můžeme si všimnout, že by stačila drobná úprava a text by získal pěknou hérakleitovskou symetrii i nový zajímavý výklad, který by dobře ladil s ostatními zlomky. Stačí totiž nezrušit onu vsuvku celou, ale ponechat logos a teprve zbytek vsuvky považovat za stoický výklad. Pak dostáváme pěkný chiasmus:
Zcela nepřetržitě se stýkají s řečí		-	se kterou se neshodují
a věci, se kterými se každý den potkávají	-	se jim jeví cizí.
Chiasticky: každodenní potkávání s tím, s čím se neshodují, je úměrné cizotě nepřetržitého stýkání. Navíc pak slova “s řečí, se kterou” stojí symetricky uprostřed první dvojice chiasmu a vážou se jak k tomu, že se s ní běžní lidé neustále setkávají, tak i k tomu, že s ní jsou v rozporu, taky zcela nepřetržitě. Z neshody s řečí plyne, že všednost jim je odcizená, viz nárok shody s řečí v B 50. 
    Takovému výkladu by ovšem slušel návrh na rekonstrukci ‘původního tvaru’ zlomku. Jako hru nefilologa to pro jednou zkoušíme. Marcus Aurelius se nejspíš zarazil na té ambivalentní syntaxi podobně jako Aristotelés v B 1, rozpojil ji a doplnil srozumitelnost přidáním dvou stoických termínů.