B 73		(Kahn V)

1	Nemá se jednat a mluvit jako spící,
	vždyť i tehdy se nám zdá, že jednáme a mluvíme.

Marcus Aurelius IV, 46

    Marcus Aurelius nejspíš parafrázuje závěr zlomku B 1 v podobě sapienciálního výroku. Takový výrok by mohl být oběžným sapienciálním motivem gnómické prózy, ale jako takový není doložen, takže v řecké literatuře je opravdu vázán na Hérakleita B 1.10-11. Kontexty má ve zlomcích B 21, B 26 a v jiném ohledu v B 89. Marcus Aurelius tady podává jednoduchý a pěkný výklad, věrný sapienciální rovině myšlení, na jakou Hérakleitův výrok zpětně převádí.
    Nejde mu o to, že i spící občas mluví a snad i cosi dělá, nějak se pohne; ale o to, že k naší snové zkušenosti ve spánku běžně patří, že se nám zdá, že něco děláme, a také že mluvíme. Všichni vědí, že kdybychom doslova jednali a mluvili jako spící, tak by toho nebylo mnoho a hlavně by to nedopadlo dobře. Stačí třeba zkušenosti toho, když kormidelník zaspí. Výrok v pochopení Marka Aurelia vlastně varuje před tím, abychom nejednali a nemluvili jako ve snu. To je velmi tradiční téma, otevřené minimálně už klasickou tragédií, ale s náznaky už v homérských eposech. Toto hledisko může významně osvětlit i Hérakleitovo užívání metafory spánku.
    Jednání i mluvení uvnitř snového děje není příliš spojité. Většinou tak v rámci jedné určité sekvence snu. Někdy se propojí skrz několik málo snových dějů, jindy je výrazně disparátní nebo chaotické i uvnitř ‘jednoho snu’. Přitom může obsahovat témata, která se opakovaně navracejí. Přesto ale neumíme zrekonstruovat vnitřně spojitý svět, ve kterém by se všechny naše snové děje a řeči mohly skutečně odehrávat, snový ‘svět’ není “společný”, dokonce ani těm snovým dějům (B 89).
    Řeč ve snu sice může být osvobozena od některých jazykových bariér, ale její povahu být řečí narušuje ona snová nespojitost, nedostatek dialogičnosti a neschopnost vztáhnout se k sobě samotné. Snové jednání je výrazně osvobozeno od řady bariér, ale naráží na podivné překážky a nevytváří souvislé dílo, které by bylo možné přehlédnout. Nic z toho neříká, že sen je špatný. Ve snu to takhle chodí. Ale po probuzení to má chodit jinak.
    Markantní ukázkou rozdílu mezi snovým a bdělým dějem je uskutečňování mýtických motivů a vzorů jednání. Co je ve snu obvyklé a řádné, to by mimo sen mohlo být zločinem nebo projevem šílenství. Iokasté se ještě pokouší ukonejšit Oidipa, aby nepátral po svém původu (Sofoklés, Král Oidipús 980):
 	“A ohledně sňatku se svojí matkou neměj obavy.
	Mnoho mužů už se svou matkou spalo dokonce ve snu.”