B 75		(Kahn XCI)

1	[Hérakleitos podle mého soudu říká, že]
také spící jsou dělníky a pomocníky toho,
3	co na světě vzniká.

Marcus Aurelius VI, 42

    Výrok se zdá být v rozporu s tím, že “probuzeným je svět jeden a společný, avšak každý ze spících se obrací k vlastnímu”. Také závěr zlomku B 1 nedává nějaké aktivitě spících mnoho šancí, když “lidem zůstává skryto, co dělají, když bdí; tak jako zapomínají, <co dělají,> když spí”. Ani uvození Marka Aurelia (a tím méně hodnocení poválečných editorů) nedává mnoho důvěry tomu, že text je pravý, natož pak doslovný. Je to výklad Hérakleita v podání filosofujícího císaře. Je to však výklad zajímavý a jsme přesvědčeni, že je dobře harmonický s ostatními zlomky Hérakleita.
    Závěr zlomku B 1 přece neříká, že spící nic nedělají, ale že to po probuzení zapomínají (1.10). Probuzený může vědět o svém předchozím snu, ne však o tom, co ve spaní dělal; jestli něco mluvil, jestli sebou hýbal (viz B 89). A říká také, že nechápavým lidem zůstává stejně tak skryto, co dělají, i když bdí. Oni se totiž ve skutečnosti neprobudili. Ale jejich činností a řečí je svět plný. Je plný výsledků jejich práce: ziskuchtivosti, touhy po jídle, pití a věcech, touhy zanechat po sobě jasnou stopu (nejlépe dům), prosadit se, změnit svět. Svého času se tomu říkalo ‘výdobytky’, nyní ‘úroveň’ a ‘úspěch’. A svět je plný jejich řečí: jejich rádoby moudrosti; jejich touhy po slávě, jménu; plný jejich rádoby duchaplné zábavy, rad, nabídek, drbů, pomluv, výmyslů, žvástů i chlubné mnohoučenosti. V naší době se tomu říká ‘komunikace’ a ‘informace’.
    Výsledkem jednání (činnosti i slov) těch, kteří se neprobudili, ale přitom ani skutečně nespí, je zvláštní ‘svět’. Má některé rysy světa, např. vnitřní mnohost, proměnlivost všech částí, spory mezi nimi i uvnitř nich. Má i náznak spojitostí, které činí svět světem: jsou v něm příběhy i logické vztahy, jsou v něm souvislosti, je v něm směnná hodnota analogická ohni (peníze, viz zlato v B 90). Je to ‘svět konzumu’, charakteristický svým přesycením (B 29) a davovostí (B 104), stupňováním každé mnohosti, touhou po rozkoši (B 85). Je to jakýsi ‘polosvět’; tedy takový horizont zakoušení a rozumění, který není ani horizontem skutečného spánku, ani horizontem probuzeného smrtelníka (B 21).
    Může být onen polosvět nazván světem? V našem zlomku takto ale nazván není! Mluví se přece o tom, co na světě vzniká, lze to překládat i slovy: co se na světě děje. Tedy na ‘skutečném’ světě, ale toto adjektivum je snad zbytečné, neboť svět je určen jako “společný” (B30). Může ale být onen ‘polosvět’ nějakou součástí nebo dimenzí toho, co na světě vzniká, co se na světě děje? Třeba v tom smyslu slova, že i ty jeho nejpodivnější a nejklamnější součásti vznikly na světě a dějí se v něm. Je to taky něco, co vzniká a co se děje. A každé vznikání se děje ve světě. A to ne pouze ve smyslu výskytu, totiž že se to nachází někde, na určitém místě a v určitém čase. Vzniká to a děje se to ve světě i v tom smyslu slova “svět”, že je to součástí všech proměn, včetně přírodních, že to proměňuje další podmínky a vztahy. Vzniká to a děje se to na světě i v tom smyslu slova, že to spolu s ostatními částmi světa všechno může být také vztaženo k jednomu. Jak? Probuzením. Nebo velkými přírodními cykly. Stejně tak, jako může být sen ze spánku zahrnut do souvislostí světa; tedy do souvislostí, které zakouší a aspoň částečně chápe probuzený. Tehdy se ovšem ukazují všechny vnitřní spory - a oheň probuzení (obratu k jednomu) je “tříbí” (viz B 66). Tehdy udeří blesk a narovná cestu (B 64). Pro Hérakleita je tato ‘eschatologie’ stále přítomná, děje se v každé proměně.
    Všechny položky ‘polosvěta’ jsou tedy také částmi světa, a to nesrovnatelně významněji než pocukávání spících očních víček. Ti, kdo spí, jsou jejich dělníci a pomocníci, ať už jsou to budovatelé nebo povaleči. Dělají ty věci, které se pro naplnění jejich životního snu stávají součástmi světa. Pomáhají v tom jiným: I když jsou v nesvobodné pozici pracovních sil a spotřebitelů, tak se ‘zapojují’ do cyklu vytváření a uspokojování potřeb. I tento cyklus se stává součástí cyklů, ve kterých se všechno na světě děje. Je obrazem vztahů nasycení a nedostatku, stejně tak, jako je mnohý z těch ostatních cyklů obrazem zase některého jiného (viz B 67). A bohu jsou všechny věci krásné dobré a řádné (B 102), nám lidem však ne. Ale co my víme o tom, jak se všechna ta polosnová ‘aktivita’ zapojuje do naprosto spletitých vztahů vzájemné řízení (B 41) jednoho a všeho?
    A co kdyby šlo o opravdový spánek? Jak spící pracují na vznikání? Nejspíš tak, že spánek je základní podobou odpočívání (B 20), takže umožňuje další život, neboť je příbuzný smrti.