B 76		(Kahn XLI)

1	Smrt země je stát se vodou
	a smrt vody je stát se vzduchem;
3	a <smrtí> vzduchu, <stát se> ohněm
	a naopak.

Marcus Aurelius IV, 46 (+ 3 verze)

    Tento zlomek o koloběhu živlů je podezřelý co do obsahu, formy i zachování. Novější editoři o pravosti zlomku přinejmenším pochybují. Kahn jej však má aspoň za souhrnný referát, snad proto, že máme ještě tři jeho verze u jiných autorů. Živly jsou tady vyjmenovány ve ‘vzestupném’ pořadí a nikoliv podle vzájemných polarit a jsou zde čtyři. To nikde u Hérakleita nenacházíme, mimo tento zlomek a jeho další tři verze. Počet, jména i pořadí živlů odpovídají spíš pojetí Platónovu (mimo Epinomis) nebo Aristotelovým referátům o tom, ‘jak učili fýsiologové’. Archaický je však popis vzájemné symetrie smrti a vznikání (B 36, B 62). Dokončení cyklu zůstává v našem výroku nedořečeno, jeho dokončení je pouze deklarováno v dovětku. Přitom z těch symetrií, které náš výrok vyslovil, nejspíš plyne dokončení cyklu “pohasínám” ohně, tedy přes vzduch a potom vodu opět k zemi. Tedy napřed “nahoru”, potom “dolů”, ale v jednom kruhu proměn (B 60, B 103).
    Jakožto výrok o koloběhu živlů by u Hérakleita paralely měl. Mezi pravými zlomky je to B 36 o koloběhu “duše - voda - země - duše”. Tam ovšem na místě vzduchu potkáváme duši. Jediný zlomek, který je otevřen nějaké nauce o čtyřech živlech, je B 126. Mluví totiž o diferenci teplotní a diferenci vlhkostní, tedy o vzájemnosti těch polarit, které pak tradice přiřazuje živlovým protikladům jako jejich kvality. A dva krát dvě jsou čtyři; jenže zrovna takhle Hérakleitos asi moc často nemyslí.
    Náš zlomek se od ostatních odlišuje několika hledisky:
výčtem právě čtyř živlů a mlčením o duši;
řádně vyslovenými jmény živlů, bez nějakých dalších asociačních her;
pořadím výčtu čtyřech živlů, které zde není chiastické (ledaže by v obou chiasmech byla vždy jedna dvojice ještě navíc opozitní, např. “země vzduch” ve vztazích řádku 1 a 2).
Zdá se tedy, že Hérakleitovo podání o živlech a jejich dalších vztazích je jinde nějak složitější (B 31) než zde u Marka Aurelia. Je tento jeho referát prázdný - nebo je tato zjednodušující standardizace dobrou pomůckou k rozplétání vztahů mezi živly i mezi různými zlomky?
    Sám o sobě říká náš zlomek jenom to, co není specifické jenom pro Hérakleita, i kdyby to bylo pravé. Tak tomu však je i se zlomkem B 126. Pozoruhodná je ovšem existence verzí, nejspíš různých referátů na podobné téma. Připravme se však na to, že z kolotání živlů se snadno i hlava zatočí.

    Plútarchos Hérakleita cituje nebo referuje ve svém spise O delfském E:
	Smrt ohně je vznikem vzduchu
	a smrt vzduchu je vznikem vody.
Tady máme vysloven začátek (první dva obraty) toho, jak vypadá ono “a naopak” v dovětku u Marka Aurelia. Pořadí je u Plútarcha opět postupné jako u Marka Aurelia a ne podle protikladností, ale tentokrát v opačném směru, ‘sestupně’. Pořadím to připomíná Chrýsippův výklad v B 31. Není dořečena “smrt vody”.
    Jednotlivé obraty vzestupné i sestupné fáze cyklu mohou být v různých referencích vyslovovány samostatně - a mohou na ně být asociativně navazovány odkazy na další souvislosti. Zrovna Plútarchos postupuje takhle v jiném svém spisu (O prvotním chladu):
	Smrt ohně je vznikem vzduchu;
	[také oheň umírá jako živá bytost,
	buď že hasne proti své vůli, nebo že pohasíná sám od sebe.]
Dovětek je pěknou asociací na závěr B 30, ale v měřítcích běžného pozemského ohně.
    Jinak uspořádaný cyklus čtyřech živlů uvádí jako Hérakleitův výrok Maximos z Tyru:
 	Oheň žije smrt země
	a vzduch žije smrt ohně,
	voda žije smrt vzduchu,
	země vody.
Cyklus je zcela dořečený: závěrečná země se může svou smrtí stát opět životem ohně. Výrok mluví o vzájemném “žití smrti”, formálně analogicky zlomku B 62, ale zde se to týká živlů, nikoliv vztahů smrtelníků a nesmrtelných. Jiné uspořádání také jinak určuje vztahy mezi živly, než jaké bývá obvyklé a než jsme viděli u Marka Aurelia i Plútarcha. U Maxima napřed hoří palivo; pak ochlazením ohně vzniká horký výpar (vzduch, jako ‘horký a vlhký’ je určen i školním pochopením živlových kvalit); ten kondenzuje na vodu a ta se vsákne do země nebo nějak jinak ‘seschne’, v nejhorším a krajním případě třeba zmrzne. Ten děj je celkem rozumný a zkušenostní. Je ale možné mluvit o živlech takhle rozličně, pokaždé jinak; podle toho, jaký příklad máme zrovna na mysli? Kdyby se ukázalo, že jsou všechny kombinace proměn možné, tak by už řeč o fázích živlového cyklu neměla žádný jiný význam než ten, že by předváděla, jak nejrůznější obraty uvnitř vztahů právě této čtveřiny vyjadřují proměny na světě. Ztratil by se však význam nějakého privilegovaného uspořádání vzájemnosti živlů, směrů jejich obratů.
    Začátek Maximovy verze otevírá možná ještě jeden problém: Je přímý vztah ohně a země vůbec myšlenkově přípustný? Třeba v platónské tradici není možný bezprostředně, vyžaduje další ‘střední členy’. V dialogu Tímaios (32 a), kde je taková úměra výslovně řečena, je dokonce zdůvodněna tím, že v trojrozměrném světě musí být jako poměry - mezi ohněm a jemu nejodlehlejší zemí - vloženy dva střední členy, totiž vzduch a voda. V takové geometrizaci se vzduch ocitá doslova v roli středního členu poměru ohně a vody. Tedy poměrně blízko oněm různým hérakleitovým “výparům”. Ale následkem geometrického pojetí skutečnosti a následkem toho, že duše má u Platóna i složku naprosto jiné povahy, je pak vzduch něčím zcela jiného řádu než duše. Maximův text zdánlivě porušuje onu Platónovu nepřípustnost, ale zdá se, že ji spíše vysvětluje; že vysvětluje, jak se taková věc může myslet. Asi takhle: Jak může oheň žít smrt země, která je mu tak vzdálená? Přece díky tomu, že ta země není než smrt vody. A tu oheň žít může? Ještě ne bezprostředně, ale ona ta voda není než smrt vzduchu. Zdá se, že by to mohl být pěkný dialektický vtip, ale asi nic víc.

    Všechna ta schémata vztahů mezi živly, která v tradici o Hérakleitovi nacházíme, nejsou držitelná současně. Proč se jimi vůbec zabývat? Proto, že je zde podezření. Co když rozdíly mezi oněmi schématy mají původ ještě v něčem jiném než v tom, jaký děj máme zrovna před očima a jaké výkladové obrazy používáme? Nejsou to všechno spíš jenom pokusy, jak nějak schematizovat nějaký složitější Hérakleitův obraz proměn živlů? Obraz, který je jedním aspektem obrazu světa - a jehož jiným aspektem je obraz duše? V takových souvislostech by to všechno dávalo dobrý smysl. Různá hlediska takové schematizace a izolace témat by pochopitelně vedla k rozdílným výsledkům jednotlivých autorů.
    Ve všech zlomcích, které zde probíráme jako různé verze B 76, je pořád i ten vzduch, který velmi podezřele ční z jakýchkoli Hérakleitových kontextů kromě analogie s duší. Nejde jenom o počty zlomků. Podstatné je, že nikde nemáme žádné návaznosti, co se s tím vzduchem ještě dalšího děje. Když se podíváme na všechno, co je Hérakleitovi připisováno, a když nám bude jedno, zda právem nebo ne, tak tam sice vzduch bude, ale ani tehdy nebude mít jinou roli než tu, že vystupuje jako nějaký střední člen jiných živlů. Buď se nějaké to zapojení vzduchu do spojitostí jiných dimenzí proměn ztratilo, ale takhle bychom pak mohli říkat skoro cokoliv, nebo je vzduch vkládán jenom proto, že bývá v jiných podobných naukách. To je pro řadu editorů dalším důvodem nepravosti zlomku. A co nějaký kompromisní předpoklad, totiž ten, že vzduch je tady vkládán na místě nějaké nestandardnosti, která činila cyklus nesrozumitelným?
    Např. Kranz předpokládá, že vzduch je zde stoickým výkladem - a pokouší se z Maxima Tyrského pochopit Hérakleitovu myšlenku s přihlédnutím k B 36 (a nejspíš taky k B 31). Nabízí dokonce rekonstrukci:
	Oheň žije smrt vody,
	voda žije smrt ohně nebo země,
	země žije smrt vody.
    To by u Hérakleita být mohlo. Nás ale mnohem víc láká, abychom do textu u Marka Aurelia prostě dosadili za vzduch duši! To by odpovídalo jak logice stoických výkladů, tak především mnoha kontextům Hérakleitových zlomků.