B 78		(Kahn LV)

1	Lidská povaha nemá záměry,
	božská však má.

Kelsos u Órigena, Contra Celsum VI, 12

    Náš zlomek vyslovuje další asymetrii diference božství a lidství, totiž co do záměrů - jak se pokoušíme překládat plurál od gnómé - “důvtip, důmysl” (B 41).
    Lidské a božské. Vše lidské je plně závislé na božském zvláště tehdy, když poměřujeme své jednání: “lidské zákony jsou živeny jedním božským” (B 114). Díky této asymetrii “živení božským”, která patří k lidskému způsobu života, se otevírá i jakási symetrie vzájemnosti (B 62). Bez založení ve vztahu k božskému je všechno lidské stejně pomíjivé a překročitelné jako dětské hračky - je to jenom oblast našich mínění (B 70). Teprve ve vztahu k božské hře (B 52) se mohou i lidské hračky ukázat taky jako zábavné (A 1, 3). V Hérakleitově obrazu lidské nedospělosti (B 79) se muž jeví jako dítě a je shledáván dětinským. Smrtelná podoba životazpůsobu nesmrtelných (B 62), tedy lidského života, se ukazuje jako dětská nebo dětinská, jako nedostatek dospělosti. Čím se liší dětská “povaha” od dospělé; dětské “záměry” od dospělých? Tušíme, že to bude podobné oněm hračkám: dětská hravost i umanutost je obrazem spontánní nereflektované zakotvenosti ve snových motivech jednání. Dospělý se právě svou dospělostí - dokonce už pohlavní dospělostí - vystavuje diferenci života a smrti v jejich cyklické vzájemnosti (B 20). Nemá-li být dětinský, tak mu nezbývá, než aby se probudil a aby v tomto novém vědomém vztahu k celku obsáhnul i to, co mu zbylo z předchozího naivního prožívání; podobně jako probuzenému zůstává i zkušenost snů, ale není už postačující ani určující pro jeho bdělý život. Probuzený dospělý jedná ve svém osudu vědomě.
    Povaha. Tak překládáme výraz éthos. Jiné možnosti by byly: charakter, zvyk, sídlo (obvyklé místo). Od Hérakleita víme o povaze jinak pouze to, že je “daimónem”, nejspíše individuální úrovní osudu člověka (B 119). Diference “lidské - božské” je tak popsána jako určenost lidské povahy něčím božským nebo osudovým.
    Povaha nám není upřena, je středním členem srovnání lidského a božského. Jenže pokaždé jiná - a v našem případě omezená. Co chybí naší lidské povaze oproti božské? Výrok to vyslovuje jasně: záměry. Ale co to je? S určením tohoto čehosi bude asi potíž, když to my lidé nemáme. Asi nebude řeč o ‘záměrech’ ve smyslu vytoužených cílů ani ve smyslu racionálních plánů, neboť obojí přece máme - občas sice žalostně málo nebo vůbec ne, ale občas zase až moc. Jak ale můžeme mluvit o tom, co nemáme? My to ‘máme’ na ten způsob, že nám to chybí, že víme o tom, že to nemáme. Aspoň takhle to mít můžeme, jako zkušenost a vědomí privace, jako chybění něčeho podstatného. Ne na způsob nějaké pěkné věci, kterou jsme u někoho jiného viděli a teď nám ta věc chybí, protože bychom chtěli mít všechno, protože závidíme. Skutečná privace znamená, že nám chybí něco, co nám z jiného hlediska bytostně náleží. Božské se od souseda s lepším platem liší samotnou povahou zakládající diference. Proto si nic z božské povahy nemůže žádný člověk přivlastnit, každý na tom má pouze onen privativní podíl; ale právě proto k tomu má nějaký vztah, díky němuž vůbec je.
    Záměry, to je právě ta diference lidské a božské povahy, kterou náš výrok vyslovuje. Náš překlad je však pouze výrazem tápání Nejen proto, že mluvíme o něčem, co nám chybí, ale i proto, že slovo samo je mnohoznačné a v ostatních výrocích má pouze jediný kontext. Výraz gnómai je zde plurál od gnómé (B 41). Tam překládáme “důmysl”,  ve výsostném výroku o způsobu (tedy vlastně ‘povaze’, ale to slovo tam není řečeno) řízení “všeho skrze vše”, což vědět znamená vztahovat se k “jednomu moudrému samotnému”. Tento důmysl (nebo snad i “záměr”) je vlastně sítí vztahů ve veškerenstvu, kterými se děje souhlas neshodného (B 8, B 51); kterými se mnohost stává světem a manifestací jednoho. K takovému důmyslu se my lidé můžeme pouze přiklánět (viz B 35, B 50), byť nás cele a veskrze obklopuje. A nejen to, on je i ve všem, co je ‘naše’, ať už jde o tělesnost, jednání nebo myšlení. Právě proto si ale občas myslíme, že je ‘náš’ (viz B 2), nebo jej pro jeho všudypřítomnost považujeme za součást světa, nebo jej z téhož důvodu vůbec nevidíme - nebo zase tušení o něm promítáme do představy něčeho ‘nad’ světem, ať už tím je kterýkoliv z nejvyšších metafyzických pojmů. To všechno proto, že nám chybí, ač bychom jinak nebyli sebou (B 101), ani by svět nebyl světem.
    Plurál gnómai může znamenat: “prostředník nebo nástroj myšlení, myšlení samotné, úsudek nebo názor, rozhodnutí nebo propozice, záměr nebo účel”. Naše myšlení je privací myšlení. Většinou je směsí různých nápodob myšlení, nejčastěji asociativního plácání a formální racionality. My se většinou buď rozhodujeme špatně, protože netušíme, co je za rohem a co bude důležité za sto let - nebo ve snaze o odpovědný přístup jenom napodobujeme rozhodování, totiž dedukcí z našich znalostí (a pak to rozhodnutí radši oddálíme, protože vždycky je něco, co ještě nevíme). Naše nejlepší rozhodování je schopnost rozumně zhodnotit všechna dostupná hlediska a pak nést riziko volby, kterou vždy vstupujeme do nějakých nám neznámých okolností.
    Mohlo by se zdát, že nám vztah k účelu, záměrnost myšlení i jednání. nechybí Jenže naše účely jsou většinou jenom dětinská přání nebo hokynářské výhledy. Naše záměry, myšlenky i činy jsou plné vnitřních sporů, tak jako všechno v mnohosti. Božský záměr je jiného řádu, když každým z toho ‘kormidluje’ (B 41, B 64) prostřednictvím každého ostatního a slaďuje to (B 54). Nám nezbývá než “vědět že” (B 41), připustit si taky váhu protikladných záměrů, ať už vlastních nebo cizích.
     Znamená to, že my lidé jsme jenom otroci (B 53)? Většinou ano. Jsme otroky své povahy právě tehdy, když ji považujeme za svobodnou. Jakožto nechápaví jsme otroky svých mínění neustále. Když “jednáme jako spící” (B 73, B 75), když žijeme svůj sen a sníme svůj život (B 21). Ten, kdo se probudil, má přijmout svou povahu jako svůj úděl (B 119), jehož prostřednictvím může ve všem uskutečňovat záměry ‘všeho jednoho’ jako svobodný člověk. “Neboť soudné je pouze to, co <vše> obklopuje” (A 16 /2).