B 81		(Kahn XXVI)

1	[... příchod řečníků...
	<o Pýthagorovi>]
3	Je vůdce podvodníků.

Díogenés Stoik (= z Babylónu), fr. 105, v: Filodémos, Rhetorica I, coll. 56, 62, p. 351 Sudh.

    Filodémos cituje Díogena Stoika, podle kterého se Hérakleitos neuctivě vyjádřil o řečnících nebo řečnickém umění. Není tady však spolehlivé, jakého že to mělo adresáta. Vyloučit se nedá ani tyran Pýthagorás, který krutě vládnul Efesu kolem r. 600 př.n.l. Filodémovo svědectví by se dalo přeložit i slovy “přední z podvodníků” nebo volně “král lhářů”. Kontext nám může poskytnout jiné svědectví:

1	[Jako podvodníka označuje dovednosti slov kromě jiných i Tímaios, který píše takto:
	Tak vychází najevo i to, že Pýthagorás nebyl skutečný vynálezce
3	<umění> podvodníků
	a že ho Hérakleitos neobvinil právem,
5	nýbrž že Hérakleitos sám je chvástal.]

Tímaios z Tauromenia = Timaeus Historicus, fr. 132 (Volume-Jacoby-F 3b,566), Schol. in Eur. Hec. 131

    Celá tato poněkud zamotaná historie se odvíjí od toho, že se prý Hérakleitos vyjádřil ošklivě o Pýthagorovi, a to ještě nějak jinak a asi hůř, než jak to máme ve zlomcích B 40, B 129. Jistý Tímaios z Tauromenia na to reagoval protiútokem, byl prý pýthagorejec.
    Hérakleitos prý Pýthagoru obvinil z toho, že je “vynálezcem podvodníků”, myslí se asi “vynálezcem umění podvodníků”. Z textu můžeme na motiv nařčení usuzovat jenom tak, že Scholia uvádějí Tímaia jako kritika “dovednosti slov” (techné tón logón), tedy kritika “umění řečí”. Nevíme však, zda jde o kritiku nějakých slovních hříček nebo o rétoriku v později ustáleném smyslu slova. Tímaios brání před takovým nařčením Pýthagoru - nikoliv řečnické umění - a nadává zase Hérakleitovi.
    Pokud tomuhle všemu vůbec přisoudíme nějakou váhu, tak můžeme riskovat domněnku, že kontextem Tímaiovy (z Tauromenia) kritiky Hérakleita je obliba slovních hříček, vynalézavých ‘etymologií’ a různých jazykových her na přelomu archaické a klasické doby, která přetrvala celé 5. století. Zřetelně na ni mnohokrát reaguje ještě Platón; nejvýrazněji v dialogu Kratylos, kde diskutuje nauku o ‘přirozené správnosti jmen’. Zastánce takové nauky, Kratylos, je současně stoupencem ‘pohyblivého’ chápání světa jako toku proměn. Hérakleitos je tam několikrát jmenován, např. v ironické pasáži o jménech bohů (Kratylos 402 a8-b1). V dialogu Theaitétos je zase svědectví o stálé živosti “Hérakleitovy myšlenky” v Iónii (179 e4 - 180 a) a o nemožnosti takové rozpravy s jejími stoupenci, která by aspoň trochu připomínala dialektiku. Pokud tedy Hérakleitos vyčinil Pýthagorovi, tak nejspíš pro nějakou květnatost nebo nabubřelost jeho výrazu; jenže Pýthagorás prý nepsal. A Tímaiova kritika Hérakleita může být příbuzná té platónské. Naše obhajoba Hérakleita snad plyne z výkladu o výrazových prostředcích Hérakleitovy řeči ve stejnojmenné kapitole.