B 82		(Kahn LVI)

1	Nejkrásnější z opic je šeredná
	ve srovnání s rodem lidí.

Platón, Hippias maior 289 a

    Zkusme to vykládat jako Hérakleitův zlomek. Mohla by to být třeba ilustrace k symetriím dítěte, muže a daimóna (B 79)? To je trochu banální. Když už vůbec Hérakleitos, tak leda v kontextu rozdílu mezi naším a božským hodnocením krásy (B 102).
    Z nejnovější doby jsme zvyklí na to, že zvířata jsou krásná, což naznačil už Aristotelés (Hérakleitos A 9). Všechna! Starší doby je vnímají různě, ale to je jiný problém. Zde ovšem Hérakleitos nebo Platón mluví o šerednosti opice jenom “ve srovnání”. V jiném srovnání by třeba byla pěkná. Jenže ona je prý šeredná zrovna ve srovnání s námi. Rukopis sice říká doslova jenom to, že je šeredná ve srovnání “s jiným rodem” nebo “pokolením”, ale z kontextu je jasné, že jde o nás lidi. To jsme vždycky tak krásní? No, při určitém hledisku pochopení opice jsme pro ni přímo nedostižným vzorem krásy, když totiž opici vnímáme tak, že opice se “opičí”, tedy napodobuje nás. A to opice taky dělávají, aspoň když jsou u nás. Pokud opice napodobuje nás, tak je oproti vzoru té své nápodoby ošklivá, jinak nejspíš ne.
    Platónovi se takové srovnání hodí ještě k něčemu, o čem sice v té není v dialogu zrovna řeč, ale co stojí neustále v pozadí a k čemu má být čtenář všemi prostředky nenápadně myšlenkově cvičen. Je tím velké podobenství o vztahu vzoru a obrazu, originálu a nápodoby; to je plným právem jedním z pilířů platónské filosofie. A k tomu se takováhle nápodoba hérakleitovského relačního výroku skvěle hodí. A jak známe povahu Platónových narážek a citátů (viz jeho parafráze zlomku B 6), tak by bylo divné, kdyby k tomu neměl u Hérakleita nějakou šikovnou záminku, jenomže nevíme jakou. Proto jsme zdrženliví i vůči závorkování textu. Podobné problémy máme s výrokem zlomku B 83.