B 84		(Kahn LII, LIII)

1	Proměňujíc se odpočívá.

2	Usilovat o totéž a  ‹pořád› začínat, je dřina.

Plótínos, Enneades IV, 8, 1, 14

    Máme před sebou dva stručné a záhadné Hérakleitovy výroky, které Plótínos v pojednání O sestupu duše do těl cituje hned za sebou. Plótínos je uvádí v kontextu, který je pro něho výsostný, ale nám není jednoznačně patrné ani jeho vlastní porozumění těmto výrokům, přestože jsou obklopeny i dalšími odkazy na Hérakleita. Text výroků, zvláště druhého, nabízí větší počet možných překladů, mnohdy s odchylnými významy.
    Plótínos mluví o svých rozpacích po sestupu duše. Na rozdíl od jiných novoplatónských kontextů tím sestupem duše teď nemyslí narození člověka, ale návrat duše po ekstasi. V rámci čistě řeckého myšlení se to zdá být téměř Plótínovou specialitou, neboť podobné pojetí ‘výstupu a sestupu’ duše uvnitř rámce lidského života známe jenom z křesťanských textů (nebo z judaismu), zvláště pak ve spojení s Pavlem z Tarsu (např. Skutky 10, 10). Plótínos je překvapen, jak mohla duše po spočinutí v božském zase sestoupit do těla a jak je svébytná dokonce i v tělesném životě. Pak pokračuje (IV, 8, 1, 11-17):
    “Vždyť Hérakleitos, který nás vybízí, abychom toto zkoumali, učí o nutných směnách (viz B 90) protikladů, mluví o cestě nahoru dolů (B 60.1) a říká, že proměňujíc se, odpočívá (B 84.1) a že usilovat o totéž a ‹pořád› začínat, je dřina. (B 84.2). Zanechal nám tušení, opominul, aby nám ten výrok učinil zřejmým; snad proto, že my sami máme hledat, jako on sám nalezl, když hledal (B 101).”
    Jak těm výrokům rozumět jinak než jako paradoxům, které jsou vhodné k léčbě šoku po ‘sestupu’, k obnově vztahu ‘nahoru’? Nebo k tomu, aby naše uvažování neulpělo na něčem příliš dobře uchopitelném? Plótínos nabízí dvě interpretační vodítka: kontext návratu duše po jejím výstupu (ekstasis) k božskému za tělesného života; pobídku k samostatnému hledání. Prvnímu výroku mohl rozumět tak, že proměny nevylučují svébytnost, tak jako je Plótínova duše svébytná i v tělesném životě; a že proměny mnohosti jsou jakýmsi “odpočinkem” od vzepětí k jednomu, tedy i pro duši. Druhý výrok by se mohl vztahovat k potížím toho, co bylo z předchozího hlediska nazváno “odpočinkem”.
    Vzhledem k ostatním Plótínovým narážkám na Hérakleita se nám zdá, že v Plótínově textu je sice zamlčeným podmětem obou výroků duše, ale duše ve vztahu k “mysli, duchu”, nús, a to v situaci tělesného života. To neodpovídá Hérakleitovu málo specifikovanému pojetí nús. Plótínos nejspíš dosadil svoje pojetí mysli (nús) za nějaký jiný Hérakleitův výraz, který pochopil jako jeho ekvivalent. Tedy za něco blízké jednomu, ale přitom cosi, co zprostředkovává vztah jednoho a mnohosti. Mohlo by to být třeba “společné”, “řeč”, “probuzení” nebo “oheň”. Pak by všechny citace Hérakleita u Plótína i narážky na něj mohly mít významově stejný podmět - vztah duše ke společnému nebo k ohni - a popisovaly by různými způsoby to, jak se v lidských i kosmických proměnách vždy uchovává tento vztah. Ani Plótínova kontextu, by pak nebyl pouhou konstatací záhadnosti Hérakleitových výroků, nýbrž odkazem k tomu, že cesta k jejich pochopení je možná jedině hledáním sebe sama. To přece Plótínos chápe jako obrat duše k nús (mysli, duchu).
    Pokusme se o výklad v kontextu ostatních Hérakleitových zlomků:
    84.1	Proměňujíc se odpočívá.
    Zlomek B 21 říká, že ti, kdo chtějí žít, přitom chtějí také odpočívat - a myslí tím plození dětí, pokračování životního cyklu proměn, odpočinek od cesty nahoru. Ve zlomku B 90, na který Plótínos také naráží, je oheň směnnou hodnotou všeho, podobně jako zlato vůči zboží - a proměny světa pak mohou být pochopeny jako odpočinek ohně při vznikání mnohosti, polevení co do planutí vzhůru (B 30, B 31). Oheň je stejně jako zlato znakem vědomí a také zakládá obapolný vztah mnohosti a jednoho. Bylo by nasnadě, aby v něm Plótínos spatřoval nús, tedy právě instanci, ke které se duše obrací a díky které neztrácí svoji svébytnost ani v proměnách. V Plótínově intenci bychom výrok mohli překládat nejspíš takhle:
1	Odpočívá tím, že proměňuje.
To dává velmi dobrý hérakleitovský význam. Nebo totéž tranzitivně:
1	Zatímco proměňuje, odpočívá  ‹oheň›.
    Podmětem by byl oheň, u Hérakleita synonymický se vztahem k jednomu a analogický se zlatem v B 91. Pro Plótína by podmětem byla duše. Mohli bychom ovšem překládat i tak, že duše při proměňuje i sebe samu. Tomu by u Hérakleita velice dobře odpovídalo, že oheň odpočívá tehdy, když se stává jiným, když pohasíná (B 30), B 31). Překlad by pak zněl:
1	Odpočívá tím, že se proměňuje.

    84. 2
    Různé možné verze překladu:
2	Usilovat o totéž a  ‹pořád› začínat, je dřina.    (Kahnovo pochopení)
2	Je namáhavé pro totéž se lopotit a začínat.
2	Usilovat o něco a zároveň tím být ovládán, je dřina.
2	Je únavné se pro tytéž ‹věci, pány?›  lopotit a být jimi ovládán.  (Tradiční pochopení)
2	Pro tytéž  ‹lidi›  je namáhavé se lopotit a být ovládán.

    Námaha nebo únava (kamatos) je ve zlomku B 111 analogická hladu, opaku nasycení. Ten je v B 67 částí cyklu božství, analogicky s dvojicemi den - noc, zápas - mír. Podobně i v B 65, kde v sousedství podobné dvojice nacházíme slova “vše jako jedno a všechno v proměně”. Možná by to mohlo znamenat, že neustávající plápolavé cykly ohně mají v našem životě analogii v pokusech o zážeh vědomí i v naší práci. To vše je dřina, hlad v prostředí tenzí, asi nejenom pro nás. Zkoušíme to znovu a znovu, podobně jako to nějak zkouší svět. S duší by to mohlo souviset tak, že duše vždy znovu začíná svůj pokus o náležité prožití všeho pathického, strávení “vlhkého” a vzplanutí v záři (B 118). Také prvnímu výroku (84.1) by to dávalo velmi dobrý význam: Jedno se manifestuje v mnohosti světa (odpočinek) a ta se stále obrací k jednomu (námaha). Kahnovo pochopení výroku považujeme za mnohem náležitější než hegelovské čtení některé z dalších překladových verzí, totiž v rámci ‘dialektiky pána a raba’. Tuto hegelovskou myšlenku spatřujeme u Hérakleita spíše ve zlomku B 132.