B 85		(Kahn CV)

1	Bojovat s touhou je obtížné,
	protože když něco chce,
3	platí za to duší.

Plútarchos, Amatorius 11, p. 755 d  (+ 5 textů, včetně dalších 2 autorů)

    Výrok zní jako úsloví o neodolatelnosti a riziku touhy. Možná na navazuje nějaké úsloví a po je jaksi chytá za slovo (viz B 34), aby na něm ukázal další význam. První řádek potkáváme i u Démokrita, v jeho B 236. Touha je proto touhou, že tíhne ke svému naplnění. Touha je žízní, která chce být ukojena, a v té chvíli je ochotná za to jakkoliv platit, a to i když nemá čím jiným než svou vlastní podstatou. Takový je život. Barvitost i těžkost života je často zakládána touto nenasyceností touhy a umanutostí, se kterou usiluje o své naplnění. Běžní lidé však to ale většinou odkazují na nějaké pro ně nevhodné vnější poměry, ať už přírodní nebo společenské.
    Závěr výroku můžeme chápat opravdu tak, že touha platí duší. Možný je ale taky překlad “platí se za to duší”, jako výraz spíše nějakého vztahu nutnosti a anaximandrovské rovnováhy (viz závěr B 80). Pokud bychom se na tu toužebnou transakci dívali jaksi z druhé strany, překládali bychom: “kupuje to za duši.” Duše je tedy ohrožena výprodejem, a to za kterýkoliv předmět touhy. Je to ohrožení vnitřní nebo vnější? Je touha jakousi rozbuškou v duši - nebo spíše odpovídá té spodní vlhkosti, v jejímž okolí se duše pohybuje a kterou se živí, a to za cenu mnohých rizik (B 77)?
    Co je touha? Vstupujeme na velice nejistou půdu. Vztah duše (psýché) a touhy (thymos) není nijak jednoznačně rozpletitelný. Výraz thymos nabízí obrovské množství významů: “touha, vášeň, žádost, chuť; vůle, odvaha; život, nitro, srdce; nápad, myšlenka, mysl”. Chová se tedy jako mnohohlavá hydra i na rovině lexikální. V běžném českém usu se nám ty významy rozpadají do několika skupin. První z nich by Freud mohl nazvat ‘libido’, druhá by mohla značit výzvy spíše sokolské, třetí pak hodnoty romanticky niterné a čtvrtá zase intelektuální. Jenže ta druhá skupina významů čerpá svoji energii z té první a je pouze její jinou podobou (a naopak); ta třetí je prostředím, ve kterém se to děje, a které je tím určováno (a naopak); ta čtvrtá mluví o tomtéž, co ty tři předchozí, ale na rovině myšlení. Co znamená ‘silná vůle’? Že hodně chce? Nebo že se mnou cvičí? Nebo že nic nechce, protože nepotřebuje? Ta poslední možnost je pro jejího nositele stabilnější, ale je to vůle? V textu však není žádný ze specifických výrazů pro ‘vůli’ (theléma: chtění, búlé: rozhodnutí), nýbrž thymos. Je možný život bez touhy, bez srdce, tedy bez prodeje duše? Byl by to ještě život? Nebyl, to také Hérakleitos jinde naznačuje. Nepřímo, ale zato velmi přesně v B 21, kterému v našem kontextu můžeme rozumět tak, že touhy mimo spánek otevírají horizont smrti. Vždyť i taková touha po životě, která je ve zlomku B 20 vyslovována výrazem “chtějí (thelein) žít” umožňuje generační pokračování života tím, že vede ke smrti a plodí smrtelné.
    V Platónově chápání duše (zvláště v jeho středoplatónské interpretaci, především u Plútarcha) je thymos prostřední ze tří složek (lépe asi: stavů) duše, mezi nús (mysl) a epithymia (žádostivost). Ta nejvyšší složka zaručuje nesmrtelnost duše a dává myšlení na způsob poznání, její tělesnou analogií (i když nús sám je samozřejmě netělesný), je hlava. Nejnižší složka je vlastně jakýmsi středním členem na pomezí duše a těla, vykonává ‘nerozumné pohyby’ a tím ohrožuje nadvládu mysli v duši, její tělesnou analogií je celá spodní polovina těla, příklady však jasně míří k pohlaví a zažívání. O té střední složce však neumíme říct více, než zopakovat paradoxy lexikálních významů a poznamenat, že starší česká tradice ji nazývá ‘srdnost’, jak to odpovídá tělesné analogii v oblasti hrudníku. - To vše jsou vůči Hérakleitovi příliš pozdní významy.
    V nejstarším užití, tedy v homérském, je thymos tou součástí člověka odlišnou od psyché, která se na rozdíl od duše mohutně projevuje právě za jeho života, zatímco o duši i o těle se mluví až po smrti nebo při smrti člověka. A zatímco duše odchází vést svůj stínový život v Hádu, tak thymos sice neodchází z mrtvého těla hned, avšak nepřežívá smrt těla trvale. Drží se těla, pokud je vlhké. Proto je potřeba jej oddělit obřadem pohřební hranice, jehož hlavním smyslem je možná právě úplné oddělení thymu, který se tím nějak rozplývá v kosmu a přestává být.
   V archaické době duše (psyché) není samozřejmým souhrnem a jednotou intelektuálních, volních a emočních schopností, jako je tomu od Platóna dál. Neumíme rozhodnout, jestli pro Hérakleita thymos je nějakou vrstvou či podobou duše. Prodává thymos duši, která je mu vnější, nebo prodává svoje prostředí zázemí? Spíše se přikláníme k druhé možnosti.
    Vzdálenější souvislosti zlomků by ukazovaly na vše to, co slovně pochází od kořene thym-, tedy na všechny ty výpary, dýmy a kadidla. Takové situace jsou popisovány buď jako mísení ohně s kadidly (B 67) nebo jako souvislost vztahů duše a proudící vody (B 12). Vždy jde o nějaké relativně ‘nižší’ úrovně, o oblast mnohosti a vznikání, někdy snad přímo vznikání duše. Jsou to oblasti vlhké (B 77) nebo v nejlepším případě kouřové (B 7). Přitom “duše čichají v Hádu” (B 98), který je ovšem totožný s Dionýsem, jemuž lidé konají rozpustilé průvody na počest životní síle (B 15). Tyto kontexty snad naznačují jakési velmi hypotetické pojetí thymu u Hérakleita:
    Thymos by mohl být opravdu hladem nebo žízní duše po vlhkém (B 77). Byl by naprosto potřebný, nutný. Jeho nebezpečnost by spočívala v tom, že v oné situaci žízně a hladu duše nemá schopnost rozlišení, s jakými vlhkými proudy zrovna vchází ve styk, čím se to vlastně živí. Ona nutná touha je ochotna za své nasycení a ukojení zaplatit i tím, co má vlastně sytit, totiž duší. Je nakloněna jednat svévolně, na úkor nejen svého účelu pro duši, ale i svých vlastních budoucích možností.