B 86		(Kahn LXXXVI)

1	Skrývat [hlubiny známosti je ovšem podle Hérakleita] dobrá nedůvěra, 
2	neboť díky nedůvěře unikají, aby nebyly poznávány.

Kléméns Alex., Stromata V, 88, 5

	[Mnohé z božských věcí však podle Hérakleita]
2	díky nedůvěře unikají, aby nebyly poznávány.

Plútarchos, Coriolanus 38

Překlad jiného čtení těchže míst u Plútarcha i Klémenta:
2	Nedůvěra uniká před poznáním.

    Nedůvěra (apistié), tedy nedostatek důvěry nebo víry (pistis), způsobuje že nám něco uniká a není to poznáváno. Intelektuál je nakloněn tomu, aby předpokládal, že to je neštěstí, když něco uniká poznávání. Hned se však podiví tomu, že za tento nedostatek poznání by měl být odpovědný zrovna nedostatek důvěry, ne-li dokonce víry. Že zde ovšem nejde o víru ve specificky křesťanském smyslu, v tom se kontexty u Klémenta i Plútarcha shodnou. Otázka je, zda se shodnou v tom, co před poznáváním uniká. Podle Plútarcha mnohé božské věci, podle Klémenta hlubiny gnóse. Jak velký je v tom velký rozdíl?
    Rozdíl mezi Klémentovým a Plútarchovým kontextem je především v tom, že Kléméns chápe tento Hérakleitův výrok jako ironický a sám podobně chápe slova skrývat dobrou nedůvěrou. Ta skrývající nedůvěra je “dobrá” leda k tomu, aby nám něco podstatného unikalo, aby to nebylo poznáváno. I tak však může mít ono skrývání také určitou pozitivní roli, totiž roli ochrannou.
    Co vlastně unikalo poznávání přímo v Hérakleitově výroku, to se ze zachovaných citací nedozvíme. Pokud byl podmět vysloven a našim autorům znám, pak to muselo být něco výsostného, když to každému z nich připomnělo právě to, co je pro něho samotného nejpodstatnější. Kléméns naznačuje alespoň motiv onoho unikání, ale právě u něj, křesťana, vypadá na první pohled divně to, že se ztotožňuje s údajně Hérakleitovým slovním spojením dobrá nedůvěra. Vysvětlením je, že - alespoň podle Klémenta - zakrývá “hlubiny známosti (gnósis)”. Ty opravdu není dobré vždycky důvěřivě odkrývat. Pochvala nedůvěry, byť v rámci ironie, je pro novodobé interprety kupodivu těžko přijatelná, takže ji většinou považují za Klémentovu specialitu a raději čtou podle Plútarcha, ačkoliv by jim mohla připomenout novodobé nároky kritického myšlení nebo jeho skeptické předchůdce v antice.
   Zkusme sledovat Klémentovo čtení, a to včetně Stählinových oprav (v 1. řádku podle poznámky v rukopise, v 2. řádku podle paralely u Plútarcha v Bywaterově čtení). Díky nedůvěře něco v plurálu uniká, aby to nebylo poznáváno. Nebudeme se hned ptát, co uniká. Zajímavé je už to, že nikde nemáme zachováno žádné proslulé Hérakleitovo hubování někomu, tentokrát za tu nedůvěru (to je jinde, např. v Klémentově uvození B 19). V Klémentově verzi je zde ta nedůvěra dokonce dobrá, neboť umožňuje skrývat. Nemůžeme si být zcela jisti, že jde už o slova Hérakleitova, ale přesto nám to připomene jiné skrývání u Hérakleita, za které také není nikomu vyčiňováno, totiž zlomek B 123: “Přirozenost se ráda skrývá”. Přirozenost (fysis) je u Hérakleita onou kolotající hlubinou, oblastí vzniku a zániku v horizontu smrti; je propastí, kterou se svým rozlišováním (viz B 1) a uchopováním jednotlivin snažíme zakrýt, abychom mohli na světě žít alespoň s nějakými oporami. My jsme dnes uvyklí spíše tomu, že jsme svým pochybovačným myšlením zakryli hlubinu fysis tak, že je zdevastována a zapomenuta. Opatrné skrývání zdrojů života je životodárné, neboť umožňuje přirozenosti její vlastní život. Opatrnost nás také jediná může uchránit před zahlcením a rozpuštěním tehdy, když se přirozenost zpod svého skrytí nečekaně ozve, a vystaví naše vědomí životodárnému, leč krajně nebezpečně “vlhkému” (pro duši) ókeanickému proudu bezbřehých souvislostí. Hlubiny bytí se cudně skrývají a nechtějí být násilněny ani zasouvajícím převrstvením tisícovkami našich rozumových uchopování toho či onoho jednotlivého, mnohočetným zvěcněním - ani bezbřehým a bezedným odhalováním. Mohli bychom zde vidět i souvislost se závěrem zlomku B 14: “Jsou [totiž] bezbožně zasvěcováni do mystérií obvyklých u lidí”. Možná ta bezbožnost obvyklých mystérií spočívá právě v tom, že se opírají o nějakou určitou víru i tam, kde z povahy hloubky věci jde spíše o krok mimo jakoukoliv možnou důvěru (ve smyslu B 27). Tak zaměňují krok do neznámé hlubiny za přichýlení se k určitému obrazu, představě. Určité své mínění si představují jako krok mimo lidské domněnky. Chtějí totiž nalézt - a k tomu potřebují doufat (B 18). Jenže chtějí v převzatých představách nalézt to, co tímto způsobem nalézt nejde. Dobrá nedůvěra by pak byla nedůvěrou v dekadentní esoterismus, ale i nedůvěrou v pozitivně formulované filosofické nauky. Chránila by nás před otevíráním témat, se kterými bychom si pak nevěděli rady. Tento význam by akcentovala verze překladu: “Neboť (hlubiny známosti) unikají před nedůvěrou, aby nebyly poznávány.”
    Pokud bychom místo na Stählinovy opravy vsadili na rukopisné čtení Klémenta, pak bychom v 1. řádku mohli vidět zbytek nějakého Hérakleitova doporučení a ve 2. řádku výrok o tom, že nedůvěra není ničím uchopitelným a že s jejím unikáním mizí i možnosti poznání:
1	[Hlubiny známosti je ovšem podle Hérakleita <třeba, lépe ?>] skrývat dobrou nedůvěrou,
2	neboť nedůvěra uniká, aby se nepoznávalo.

    Bollack s Wismannem (a po nich i Kahn) čtou zlomek z Plútarcha, odhlížejí však od Bywaterovy opravy, takže čtou stejný text jako 2. řádek rukopisného čtení Klémenta. Za pravý považují pouze tento řádek; odhlížejí od Plútarchova i Klémentova kontextu a navrhují toto pochopení:
Nedůvěra uniká před poznáním.
    Tato lapidární formulace postihuje to, že nedůvěra sama poznávána není a být nemůže, neboť poznávána být nechce, když už ani sama nepoznává.