B 87		(Kahn LX)

1	Hloupý člověk se rád rozechvívá nad každou řečí.

Plútarchos, Quomodo adolescens poetas audire debeat (= De audiendis poëtis), 28 d

    Nechápaví jsou vždy nechápaví, stejně jako je řeč vždy platná (viz B 1). Běžní lidé jsou mimo společnou řeč (B 2) a nic si neuvědomují (B 17). Nyní přichází další z příslušníků většiny, člověk hloupý, blax, možná s názvukem na “blábolivý”. Ten nechce být nikdy mimo - a už vůbec ne mimo řeč. Chce být při každé, neboť jej vzrušuje! Každá. Podle toho se rozpozná, nikoliv podle testu IQ.
    Plútarchos uvozuje Hérakleitův výrok jako výpověď “o těch, kdo se všemu diví” nebo “při všem žasnou” (thaumastikoi) a nemají z ničeho užitek. Vzhledem k Aristotelovu určení filosofie jako “schopnosti žasnout” (thaumazein) to působí těžce ironicky, viz už C 1, 24.
    Řeč může rozechvívat duši. Řeč je také k tomu, aby resonovala, rozvolňovala zatuhlé představy, navozovala vhodné pohyby duše. A duše se ráda rozechvívá a většinou jí je dost jedno, čím. Ke vzrušující řeči se lidé seběhnou stejně houfně jako k drastickému neštěstí. Řeč o záhadách může vzrušovat ještě víc než drby. Rozechvění zbavuje zbytků soudného myšlení. Jedno z poslání řeči, resonovat, se tak v hloupých lidech obrací proti možnosti zaslechnout význam řeči.
    V jiném spise (De recta ratione audiendi 41 a) Plútarchos uvádí odlišnou verzi:
	[Hloupý člověk se rád nechává vychovávat každou řečí.]
Je to jen domyšlený důsledek předchozí věty. Mohli bychom přeložit také: “vzdělávat”. Kdo sám ničemu pořádně nerozumí, koho každá řeč udivuje, přivádí k souhlasu nebo odporu a vzteku, ten je formován kdečím, ať už tím, že všechno hned přijímá za své, nebo tak, že v odporu proti nějaké hlouposti se jí nechává negativně vymezovat. Naslouchání platné řeči nárokuje značnou míru netečnosti k řečem většiny.