B 88		(Kahn XCIII)

1	Totéž je uvnitř:
	živé i mrtvé,
3	probuzené i spící,
	mladé i staré.
5	Jedno je převrácením toho druhého,
	a to druhé zas převrácením toho prvního.

Plútarchos, Consolatio ad Apollonium 10, p. 106 e

    Je to jeden z výroků o vzájemném sdílení opačných orientací a polarit. Po záhadném nadpisu potkáváme tři diference, vyjádřené třemi dvojicemi výrazů, z nichž každá má vzájemně opačné významy. Závěr zlomku pak jasně říká, že se jejich póly navzájem převracejí.
    Chápeme sice, jak se navzájem obrací spánek a běžné bdění, totiž stejně jako noc a den, stačí tomu nechat volný průběh a počkat. Je to ostatní míněno opravdu taky takhle? Neznamenalo by to nějakou reinkarnační nauku? Patří ty tři dvojice nějakým určitým způsobem k sobě? V jakém smyslu je to “totéž”? A kde že to vlastně je, kde je ono “uvnitř”?
    Závěr výroku je opravdu jasný, takže budeme postupovat od něj:
5	Jedno je převrácením toho druhého,
	a to druhé zas převrácením toho prvního.
Formálně je to pěkný chiasmus, navíc s osovým postavením toho “převracení” v každém svém členu. Všechno se to úplně symetricky navzájem převrací. Můžeme tedy vyjít z toho, že každá změna ve výše jmenovaných třech škálách provokuje změnu opačnou; že nad tím jsou tři diference, sice každá z jiného hlediska, ale pokaždé je to jen a jen diference.
    Probuzené a spící. Tato dvojice stojí uprostřed triadického výčtu opozit. Je osou symetrie těch dvou ostatních. Je dobře zkušenostní, takže od ní můžeme nejsnadněji porozumět. Spící je přece spícím jenom pro probuzeného (B 89). Diference probuzení zakládá tuto polaritu a oba pohyby v takto otevřené škále se cyklicky střídají, nejenom ve všedním významu. Platí přece také, že vždycky je někdo probuzený, a tím vystupuje oproti pozadí většiny jako opačného pólu. Oba póly se navzájem předpokládají i obsahují: bdící má něco ze spícího, třeba že se mu chce spát nebo zapomíná, nebo že je dokonce ‘duchem nepřítomný’ (B 34). Ani spící nespí úplně, ale mívá sny, pohybuje se, dýchá, a dokonce nějak vnímá, takže se vůbec může někdy zase probudit.
    Živé a mrtvé představují další takový dipól, uvnitř kterého je cesta oběma směry táž (B 88) a překlápí se navzájem. Výchylka na jednu stranu vyvolává opačný pohyb, ale není nikde psáno, že vždycky nutně u téhož nositele (B 126b). Příklon k životu plodí smrt a další smrtelníky (B 20). Tak je možné zlomku rozumět bez jakékoliv reinkarnační nauky. Vždycky je někdo živý a někdo mrtvý. Navíc jsou tu vždycky nesmrtelní i smrtelní (B 62). A ti živí mají už účast na smrti, stejně jako mrtví jsou součástí života, dokonce i pro nás živé.
    Mladé a staré je také dipólem, nikoliv údajem o rozdílu mezi aktuálním letopočtem a letopočtem narození. Jak se může ze starého stát mladý? To není nikde řečeno, zde je řeč o něčem jiném, přece o tom, že vždy je někdo mladý a někdo starý. Že samo hledisko věkové diference zavede toto rozčlenění a že toto rozčlenění není fixní, protože ti dnešní mladí budou za pár desetiletí staří. Co je pár desetiletí oproti kosmickým cyklům! Navíc i ten starý v sobě má vždy něco mladého, a to nejenom vzpomínky, ale třeba taky schopnost růstu (minimálně třeba nehtů, dokonce i pár dní po smrti), schopnost uzdravovat se (dokud je živý) a ve šťastnějších případech i schopnost vnímání, učení se a hry. Podobně je i v tom mladém vždy něco starého. Taky má svá léta a nějakou zkušenost, svou paměť i zapomínání, taky může onemocnět i umřít.

    Podstatné je, že každá z polarit se otevírá vždy jednou určitou diferencí, která pak více či méně nápadně souvisí pokaždé s tím ‘aktivnějším’ pólem dvojice, čímž do nějaké míry porušuje čistou symetrii dipólu (viz B 126). Tak se probuzený podívá a teprve z hlediska svého bdění rozliší bdící od spících. Jeho hledisko umožňuje diferenci, která v se tomto případě velmi výrazně identifikuje s aktivním pólem onoho dipólu, který zakládá. Bez bdících by nejen nebyli ani spící, ale ani by nebylo jak o tom celém mluvit. Zatímco bez spících by sice bdící dlouho nepřečkali, ale mohli by mluvit a hlavně by taky zakoušeli chuť jít už konečně spát. Bdící je tím aktivním a zakládajícím pólem této diference. Protože to je dobře pochopitelné a hlavně zkušenostně velice nápadné, tak v tomto případě stojí slovo bdící na první pozici dvojice. To odpovídá postavení této dvojice jako klíče k dalším významům.
    Jak to bude s diferencí věku? Afinita této diference k převážně jednomu pólu takto založené polarity zdaleka tak nápadná není. Vždy je ovšem podstatné, že ty póly nemohou být jeden bez druhého. I společnost samých mladých může být takto chápána jenom proto, že někde jinde jsou i staří, i kdyby jenom v paměti - jinak by taková diference vůbec nebyla. Chiastické uspořádání jednotlivých dvojic ovšem napovídá, že tím aktivním pólem věkové diference a analogií probuzeného je kupodivu to staré:
	probuzené,  spící   -   mladé,  staré
Staré v chiasmu odpovídá probuzenému, zatímco mladé spícímu. Neměli bychom to číst spíš v pořadí slov, podobně jako u dvojice “probuzené - spící”? Neměli! Opuštění chiastických vazeb a symetrií by nás uvrhlo do výkladové svévole. Mladé je sice z mnoha hledisek aktivnější než staré, avšak ti dnešní mladí jsou potomky těch nyní starých a jinak by tady nebyli. Ostatně to tak cítí taky náš jazyk, když se i mladého člověka ptáme na jeho ‘stáří’. Staré (nikoli ovšem stařecké) přece méně spí a je blíže smrti. Bdění je únavné, zatímco spánek obnovuje, omlazuje. Řecky je navíc pro “mladé” i pro “nové” totéž slovo neon, které snadno nabývá také pejorativní významy (zvlášť při stupňování). Jak se to ale srovnává s výroky, ve kterých je Hérakleitos nakloněn nedospělosti, ba dokonce dětství (B 121, B 117, B 52)? Asi tak, že nedospělost ještě nepromarnila svou šanci, ještě nestačila udělat to, co mnozí staří i mladí.
    Chiasticky je naznačeno také to, že aktivním pólem zbylé dvojice je mrtvé. Úměra mrtvého s probuzeným sice leckoho zarazí více než úměra živého se spícím, ale zde jde o symetrii těchto úměr a ve zlomku B 20 živý sní svůj život až do té doby, než se probudí a spatří jej před jemu náležitým horizontem, horizontem smrti. Z toho také plyne, že ve dvojici “živé, mrtvé” je právě mrtvé oním aktivnějším činitelem, který tuto polaritu otevírá. Totiž tím, že právě “mrtvé v nás” vytváří hledisko ke spatření života i jinak než ve snu, zatímco “živé v nás” plodí smrt a zapomíná. Nic z toho přece není míněno hodnotově. Zdrojem hodnot není žádný pólů oněch diferencí, nýbrž úplnost celku v těchto vztazích; i když pokaždé ten z pólů, který je aktivním reprezentantem oné dvojice, zasluhuje více úcty.

    A co ten ‘nadpis’? Co (nebo spíše o čem) jsme se to v našem výroku vlastně dozvěděli? Měli jsme se dozvědět, jak je totéž uvnitř. Chápeme, že každé dva póly k sobě vždy nějak patří a že i ty dvojice zase nějak patří k sobě. Chápeme, že jde o cykly, takže v tomto smyslu se opakuje totéž. Pozor! Ne totéž určité, ne že by se každá z jednotlivin totožně opakovala v nějakém příštím cyklu. Opakuje se totéž v tom smyslu, že ony diference jsou stále totožné. Jsou uvnitř všech vztahů celku, ve světaběhu, když důmysl řídí všechno skrze všechno (B 41).
    Nabízel by se ovšem i riskantnější výklad tohoto ‘nadpisu’. Totéž se snad dá chápat v souvislosti s uvozením zlomku B 30 a uvnitř zase v souvislosti s uvozením zlomku B 63. Pak by to, co ve výroku následuje, byla výpověď o přítomnosti “světa stejného všemu” - v diferencích, které umožňují mnohost a změnu, které cyklickými výchylkami (B 51) zobrazují i v této oblasti rovnováhu jednoho, které samo vždy bylo, je a bude v tomto střídavém planutí.