B 89		(Kahn VI)

1	Probuzeným je svět jeden a společný,
	avšak každý ze spících se obrací k vlastnímu.

Plútarchos, De superstitione 3, 166 c

    Základem metafory je zkušenost probuzených se spícími. Na úrovni běžného ranního probuzení ze spánku je přece následující: Probuzený vidí, že někdo vedle ještě spí, ale nevidí do jeho snu. Probuzený si ještě nějak pamatuje své vlastní sny, ale většinou je odkládá na jakýsi zadní plán významů. Až se ten dosud spící probudí, tak se spánkem a sny buď vůbec nebudou zabývat, nebo si mohou vyprávět své sny, nebo může ten dříve probuzený vyprávět tomu druhému, jak se před probuzením vrtěl. Jiné kombinace nejsou možné! Dva spící si nepopovídají ani tak, jako dva hluchoněmí (viz B 34), neboť jim v tom nebrání pouze nemožnost dorozumění, nýbrž sám způsob toho, jak jsou začleněni do světa.
    Spící vnímá celkové souvislosti snově, probuzený bděle. Spící zakouší souvislosti, které mohou být velice zvláštní a jeho zpětné rozumění snu je posléze znejistěno nejasností o správných kontextech. Bdící vnímá i myslí jednotlivosti, ale pokud je opravdu probuzený, tak mu snad nehrozí, že by ‘pro stromy neviděl les’, neboť řeč (logos) i způsob jeho myšlení a vnímání mu nabízejí artikulaci, tedy možnost vztahu k celku skrze části. Dovede se tedy do určité míry orientovat v kontextech. Dokonce může některé z těch kontextů aktivně měnit. Může třeba vstát a jít se někam podívat; může vidět z jiného hlediska, před novým horizontem. Nebo může začít něco dělat. To před probuzením není radno.
    Pouze probuzeným je svět jedním, tedy je skutečně světem. Synonymem pro skutečnost světa je výraz společný. V textu je ovšem pozdější běžný výraz koinos, nikoliv původní iónské slovo xynos, ale na významu to nic nemění. (Je to nejspíš Plútarchův překlad podobně jako ten Sextův ve zlomku B 2.) Probuzení je zde také jméno pro schopnost vztahu k celku, která není zaměnitelná za jakoukoliv extrapolaci od nějaké části na větší. Je to schopnost zahlédnout částečnost na pozadí vztahů mezi částmi, tedy spatřit části vůči horizontu světa. To ale podle zlomku B 20 znamená: Spatřit vše před horizontem smrti. Nebo totéž jinak: Probuzený nemusí vždy zapomínat to, co dělá, takže zakouší průběhovost svého vnímání. Tím je možné spatřit svět jako jeden a společný i v jeho časovém průběhu. Každá část je pomíjivá a jeden svět není pouze celkem těchto proměn a cyklů, nýbrž je především vždy-přítomným horizontem, před kterým lze pomíjivost spatřit. Tento jeden společný svět je tím, o kterém mluví zlomek B 30, totiž ten, co “vždy byl a jest a bude”. “Vždyživý”. “Oheň”, který cyklicky plápolá ve svých mírách, v oscilaci kolem rovnováhy. Zdaleka tedy nejde jenom o to, že bdící se mohou domluvit na společných hlediscích, byť i to z toho plyne. Bdící jsou součástí ne pouze roztříštěné a vnitřně sporné mnohosti (proměn a polarit, nálad a myšlenek), nýbrž jsou i součástí jednoho světa, který je u Hérakleita opatřen mnoha božskými atributy.
    Když usínáme, odvracíme se od většiny možností sdílení i od možnosti měnit horizont vnímání nebo myšlení. Sdílíme tušeně a pocitově, ale horizonty jednotlivých snových dějů nebývají spojité ani mezi sebou navzájem. Tím není znevážena role snů. Znevážen je pouze úplný odvrat od bdění, preference uzavřenosti. Usínající se stahuje do sebe, a to ještě pasivním způsobem. Pro svět se stává téměř jenom věcí. Možnost usnutí je založena na důvěře v okolí, jak co do přírodních tak i co do společenských okolností. Nejde o to, že by svět musel být jaksi ‘podržován’ bdělým vědomím. To je přece až typicky novověká představa, že to, co nemám pod dohledem, tak jako kdyby nebylo. Náležité je hledisko opačné: Když usnu, tak mě svět může vnímat - jako opravdového ‘mě’ - spíš jaksi na důvěru a na dluh, protože jsem se od něj odvrátil a jsem pro něj skoro věcí. Mám teď cosi svého, co alespoň po dobu spánku nemůže být společným. Společné zůstávají jenom vnější okolnosti typu kdy a kde. Ani takovéto odvrácení není zneváženo. Pouze se konstatuje, že spící se odvrací od světa opatřeného výsostnými atributy k čemusi vlastnímu, o čem nevíme, zda je také nějakým jeho ‘vlastním’ světem. Pouze z vlastní zkušenosti usuzujeme, že asi není. Navíc četné Hérakleitovy výroky velice rozumně mluví o nutném střídání zápasu a odpočinku (B 67, B 84, B 111), o cyklech noci a dne. Spát je třeba. Zlomek B 88 tuto cykličnost dokonce výslovně vztahuje na probuzené a spící. Pejorativním se spánek stává pouze tehdy, když je ohroženo probuzení do jednoho světa, když se něco vlastní stane horizontem rozumění všemu jednotlivému. Tehdy jsme mimo svět, mimo společné, mimo řeč (B 34), mimo vědomí (B 104) ...
    Jak se tohle všechno srovnává s výsostnou hodnotou snů? Vždyť v antice bývají občas božskými posly, Asklépiův kult později použije therapeutický spánek a diagnostickou interpretaci snů. Také v nové době mohou být sny ‘královskou bránou nevědomí’. Ano, právě nevědomí. Sny mohou být therapeutické, podobně jako je spánek skoro vždycky regenerační. Regres normálního spánku je samozřejmou součástí cyklů života, ještě samozřejmější než jiné regresy (B 111, B 117). Regres oživuje blízkostí ókeanických proudů, ale může být podobně nebezpečný jako třeba spánek na nepřípadném místě.
    Není však nevědomí tím “společným”, z čeho nám všem vystupují některé navzájem analogické snové obrazy nebo typy představ, ‘archetypy’? Samo o sobě ne. Nevědomí samo může být podle Hérakleita jenom životodárné a nebezpečné - jako moře (B 31, B 61). Je však, opět podobně jako moře, jakýmsi dnem osudové řeči, ‘semeništěm’ (to ovšem u stoiků) významů. Samozřejmě, že therapeutická teorie i praxe může sil, které se odtud vynořují, náležitě využívat. Děje se to však buď v rámci bdělé rozvahy nebo jako hra. To obojí jsou důstojné hérakleitovské možnosti.
    Není odvratem do “vlastního” právě vědomé usilování, pokud je v rozporu se stavem méně vědomých dimenzí? Samozřejmě. To ovšem pro Hérakleita není vědomí, ale absurdní představa “běžných lidí” o svébytnosti, popsaná v B 2.