B 93		(Kahn XXXIII)

1	Vládce, jehož věštírna je v Delfách,
	ani nemluví,
3	ani neskrývá,
	nýbrž dává znamení.

Plútarchos, De Pythiae oraculis 21, 404 d  (+ 3 místa u dalších 2 autorů)

    Vládcem delfské věštírny nemůže být nikdo jiný než Apollón, který tam skrze Pýthii oznamuje Diovy věštby. O tom, jak zde věštírnou vládne, zlomek vypovídá. Vládce je jedna z obvyklých oslavných titulací Apollóna (např. Theognis, Elegiae I, 1), a to ve spojení s Delfami i s Délem, ale taky s osudem.
    Činnost Vládce Apollóna popisují ve výroku tři slovesa. Forma je stručná a pádná, ale naštěstí dobře převoditelná do českého jazyka. První dvě slovesa jsou opravdu opatřena vylučovacími záporkami, třetí ukazuje východisko k pochopení.
    Apollón prostřednictvím věštění nevládne tak, že by rovnou něco říkal, že by říkal, ‘jak to je’. Ale ani nic neskrývá, netají. Bohové jsou lidmi tradičně podezříváni z nějakého tajení nebo skrývání, ať už života nebo osudu lidí. Věštby prý mnohé věci skrývají. Ne tak Vládce věštírny! Ten dává znamení. Výraz sémainei zde umožňuje i různé jiné překlady: naznačuje, ale snad i “dává znamení” ve vojenském smyslu, tedy dává pokyn, velí. Kdo porozumí jeho ‘sémantice’? Možná věštec, který pochopí znamení, protože je uvidí v souvislosti, ve které teprve něco znamená. Nebo theolog. V základním předkřesťanském významu je také interpretem, často právě věšteb. Plútarchos, sám Apollónův kněz v Delfách, s Hérakleitem každopádně plně souhlasí a jeho myšlenku dále rozvíjí. Je to člověk od věci, jenže o 6 století později. Kdybychom vsadili na jeho pochopení, překládali bychom: naznačuje.
    Místo hypotetického rozplétání možných významů onoho znamenání se soustředíme na to, co je různým možným výkladům a koncepcím společné. Nejprve rozcvička v triviální oblasti našich lidských znaků: Každému znamení je možné rozumět jenom tehdy, když je rozpoznáme jako znamení, které znamená také něco jiného než sebe sama. Nápadné je to u těch znamení, která používáme my lidé. Tak o čtení má smysl mluvit až poté, co pochopíme, že písmena nejsou jenom nějaké malůvky. Soudobým příkladem by mohla být dopravní značka, různé šipky v metru nebo ikony virtuální pracovní plochy. Dalším předpokladem je, abychom věděli, co ta značka značí. U smluvených znamení je to jednoduché a tak je u nich tento problém jasně oddělený od ostatních úrovní, stačí znát značky. Když teď díky rozpoznání znaku jakožto znaku a díky znalosti jeho významu znak přečteme (musíme ještě znát syntaxi, jak znaky patří k sobě, ale to je v systémech našich umělých znaků opět zvláštní úroveň, nepomíchaná s těmi ostatními), tak můžeme tomu přečtenému významu rozumět, pokud ovšem jeho kontext je ten očekávaný, nebo pokud kontext správně rozpoznáme. U smluvených značek to většinou plyne už z místa a okolností jejich výskytu, ale především z dlouhodobého zvyku. Problém orientace v cizím prostředí není jen problémem jiného jazyka, tedy jiných značek, významů i syntaxe, ale také problém jiných kontextů, v rámci kterých se vůbec něco stává čitelným. Člověk, který je poprvé v metru nebo na letišti, musí vynaložit dost námahy, aby správně rozpoznal to množství značek, díky kterým se neztratí, nemluvě o mapách nebo dokonce znacích počítačového zásvětí nejnovější doby. Kdo je v patřičných kontextech doma, tomu se to rozumí jaksi samo. Zajímavější jsou (pořád ještě v rámci lidské kultury) složitější a tradiční případy ozvláštňování znaků. Třeba divadlo. Když pochopíme, že je to ‘jen’ divadlo, můžeme v něm za pouhé dvě hodiny uvidět velmi mnoho, pokud je to ovšem dobré divadlo, pokud představuje podstatné významy a sítě vztahů, které většinou stejně neumíme racionálně rozplétat - a to divadlo stejně není pouhou konstrukcí takových sítí, nýbrž vážnou hrou, ozvěnou obřadu. Jak to souvisí s naším zlomkem?
    Cokoliv můžeme vidět, slyšet atd., cokoliv prožíváme, cokoliv se na světě děje, může být pochopeno jako znak. Význam takových znaků se nedá naučit takovým způsobem jako písmena nebo dopravní značky. Někdy aspoň podobným způsobem, a pak jde o znaky čitelné díky racionalizaci zkušenosti: ‘Není kouře bez ohně.’ Nebo: ‘Když vlaštovky lítají nízko, bude pršet.’ Využitím takových znakových struktur se zabývá věda a její aplikace. Za správné kontexty se přitom dosazuje nějaký výklad toho, co je ‘podstatou’ určité oblasti jevů, a díky takovéto poznávací redukci spletitých jevů na určitou základní úroveň popisu (třeba atomy, kvanta, libido, tržní hodnota atd.) se svět stává čitelným podobným způsobem jako naše umělé znakové systémy, pouze neskonale složitěji. Ta složitost je působena tím, že musíme neustále napodobovat situaci odpovídající tomu nároku, že význam znaků je jednoznačný, že se nemění s kontextem, že jiné kontexty popíšeme pouze jinou kombinací znaků, že syntaxe znaků je problémem oddělitelným od jejich významu atd. Sama povaha našeho prožívání je jiná. To činí racionální popis složitým. Ale jaká? Jak ji ten bůh ukazuje?
    Cokoliv se děje, cokoliv zakoušíme, může být pochopeno jako znak. Díky tomu je možná ne pouze věda, ale i přirozená orientace ve světě. Jenže díky témuž se můžeme na světě taky ztratit. Když přes cestu přeběhne černá kočka, tak to prý může něco znamenat. Jeden to vidí tak, že je to všechno nevýznamná náhoda; druhý tak, že kočka je nevědomě a nutně vedena za myší nebo za kocourem; třetí tak, že dneska bude lepší nic nedělat. Když Plejády vycházejí na obloze už navečer, tak námořník staré doby ví, že toho ten rok už moc nenajezdí, pokud chce zůstat naživu. Jeden to dnes vidí jako nahodilou zvláštnost středomořského klimatického cyklu, druhý jako nutný pozemský následek cyklů pohybu Země (zprostředkovaný meteorologickými kontexty), třetí v tom vidí přicházet Hóru (viz B 100). Jeden bude ve všem vidět nahodilost, druhý nutnost jako rozumnou zákonitost, třetí božské znamení. Aby nás pán bůh při zdravém rozumu zachovati ráčil! To už by z čehokoliv mohlo plynout cokoliv. Nechtěné kýchnutí je ve staré době významným znakem. Dokonce i jiné tělesné zvuky, viz Homérský hymnus na Herma 296. Ale ne každý umí znaky číst. Nejde o to, že jejich význam je kdovíjak obtížně naučitelný nebo skrytý. Vždyť se ukazují! Problémem je, abychom je rozpoznali jako znaky a četli ve správném kontextu. Pověrčivý člověk přeceňuje znaky určitého typu a ty mu zakrývají ostatní zkušenost. Pověrčivý člověk si mylně myslí, že významy znaků mají tak jednoduchou strukturu, že ji může vlastně už předem vědět, a že jejich významy jsou závislé na kontextech jenom tím způsobem, který on sám má právě na mysli, a že tedy ten kontext správně potrefuje. Psychopat vidí možná správně leckterý znak, ale jeho nemoc spočívá v degradaci spletitých kontextů na jakési kostry vztahů pořád na jedno brdo; taková degradace kontextovosti se od poznávací redukce vědy liší právě tím, že je jí všechno už předem jasné v jediném kontextu, z jehož vhodnosti ovšem neumí vydat počet. Už proto ne, že si jiné kontexty neumí ani představit. A jak čte znaky věštec? Poslechněme si jednoho z povolaných, Filochora (fr. 67), oficiálního athénského věštce (4. st.):
    “Na přelomu roku došlo na Akropoli k této významné události (doslovně: ‘nastalo toto znamení’, sémeion): pes vběhl do Parthenonu, odkud proklouzl do Pandroseia, vyskočil na Diův oltář (oltář Dia Ochránce) a tam si lehl. Na Akropoli se v Athénách psi nepouštějí. Přibližně ve stejnou dobu bylo možno spatřit na obloze jakousi hvězdu za bílého dne a za plného slunečního svitu... Odpověděl jsem, že jedno i druhé ohlašuje návrat vyhnanců, který však nebude důsledkem převratu, ale uskuteční se v existujícím zřízení.”
    Datovat by se to dalo podle elongace Venuše a politických dějin. Ale proč? Proč chtít datovat pohyb psa, byť po svatých místech? Z hlediska historika ty významy propojil až Filochoros. Z Filochorova hlediska to jsou náležitá propojení; jedny z těch, kvůli jejichž projevu pobíhal onen pes a pro které byla zrovna Venuše v plné elongaci a ještě při větší deklinaci než Slunce. Filochoros by však netvrdil, že se oba ty jevy děly jenom ‘kvůli’ tomu. Každý z nich má přece svůj vlastní řád a politika taky. Každý z nich by byl v tom svém řádu nějak čitelný, ale teď je řeč o souvislostech těchto různých řádů, které není snadné vidět. A zvlášť nesnadné je uchovat si i po té  soudnost v hodnocení vztahů mezi svébytnými kontexty.
    A co na to Hérakleitos? Pro něho jsou tyto naše příklady jenom různými odvozenými podobami toho, co má na mysli. Různými podobami obrazu “souvislostí” (B 10). Podobami vztahu části a jejího kontextu, který je pro nás jediným reprezentantem ‘celku’. Jsou to ozvuky toho, jak důmysl “řídí všechno prostřednictvím všeho” (B 41). Vnímání kontextů je příklonem k tomu, že “všechno jest jedno” (B 50), ale jenom dobrý znalec mnohých věcí (B 35) to všechno nepoplete a dokáže “náležitě rozlišovat podle přirozenosti” (B 1).
    Vládce Delf netvoří, ale ukazuje. Umožňuje poukazy, nabízí kontexty. Když poukáže na spojitost, když uvede jev do dalšího kontextu, může to znamenat snad víc než tvoření v běžném smyslu slova. Zde nevládne náhoda ve smyslu nevýznamnosti, ale ani nutnost ve smyslu formálního vyplývání druhého z prvního. Tady vládne ukazování samo, odkazování na souvislosti, provazování významů. A totéž je přece základem možnosti každé řeči, totiž toho, že vůbec je řečí. Jenže “to moudré je od všech oddělené” (B 108). Ne tak, že by bylo někde jinde, ale tak, že zakládá možnost všech významů a samo není jenom jedním z významů. Toto je řeč boha; neklamné výroky, které tolik ctí nejenom Hérakleitos, ale třeba taky Sofoklés. Zde vládne řeč sama.