B 94		(Kahn XLIV)

1	Slunce nepřekročí <své> míry,
	jinak by je vyhledaly Erínye,
3	pomocnice Diké.

Plútarchos, De exilio 11, p. 604 a   (+ Filodémos)

    Jak by vůbec Slunce, které je v běžné metaforice téměř okem božím dohlížejícím na řád - a pro Platóna bude i hyperbolou Jednoho - mohlo být stíháno Erínyemi, pomocnicemi Spravedlnosti za nějaké vybočení? Ono sice není stíháno, protože nepřekročí, nicméně už sama to možnost ukazuje, že to se Sluncem bude složitější.
    Slunce neustále vzniká i zaniká, jako vše jednotlivé, co je také vidět a k čemu je možné mít nějaký vztah, třeba i pozorovací. Slunce je vždy nové (B 6), živí se pozemskými výpary. Tato provokace obrací pozornost ke Slunci jako k obrazu dynamické rovnováhy, podobné dynamické rovnováze vědomí. Proměnlivostí je Slunce podobné řece (B 91), avšak něčím je opačné: Slunce se proměňuje jaksi “pracně” (B 84), není pouhým odtékáním. Proto svítí, proto hřeje a osušuje. Proto i ve svých proměnách natolik tíhne k rovnováze, že pro nás reprezentuje míry, dokonce kosmické míry, a to v podobě denních a ročních dob, v podobě naší časomíry. Tak je dynamická stabilita Slunce popsatelná současně i jako pravidelnost cyklů. Astronomicky řečeno: Slunce je i při této své povaze - a právě díky ní - vzorem rovnoměrných a cyklických pohybů. Nevybočí z ekliptiky jednoduše proto, že ta není než naším názvem pro řád pohybu Slunce.
    Slunce nepřekročí obratník proto, že každý výkyv na jednu stranu vyvolává pohyb opačný (B 51, B 100). Proto se oba slunovraty vždy střídají. Kdo by chtěl, mohl by toto astronomické hledisko geometrizovat. To dělají různí zkoumatelé v čele s pýthagorejci, kteří to dotáhnou až k heliocentrické astronomii, i když v podobě, která nebude přijatelná pro skepticky pracující vědu. Náš výrok ale ukazuje, že zkoumatelská geometrizace pohybu Slunce není k pochopení jeho chování nutná. Geometrie se nám může hodit k lecčemu, ale povahu světa nezjevuje. Tu určuje vzájemnost každého páru polarit, kompenzace každého vychýlení (B 51). A Slunce nevybočuje proto, že i ve své proměnlivosti vždy znovu určuje samo sebe a svou cestu.
    Pravidelná cykličnost Slunce a samozřejmost jeho dynamické obnovy jsou velmi dobrým obrazem cyklu vždyživého ohně, obrazem obousměrných vztahů mezi světem jako jedním (léto) a mnohostí v jejích proměnách (zima, viz B 67).