B 95		(Kahn CVII)

1	Neučenost je lepší skrývat.

Plútarchos, De recta ratione audiendi 43 d 

    “Mnohoučenost (polymathié) rozumu nenaučí” (B 42), ale neučenost (amathié), je lepší skrývat, abychom nedopadli jako vychloubači (B 28) nebo jako hloupý člověk (B 87). Neučenost je zde vyjádřena jako privace toho “učení”, které zlomek B 55 velmi ctí jako jeden za zdrojů zjevnosti, dokonce klade učenost do jedné řady se smyslovým vnímáním. Je tedy také jedním z principů zakoušení. Ostatně, “barbarským duším” nejsou smysly mnoho platné (B 107).
    Jaký je tedy správný střed mezi mnohoučeností a neučeností? Nejde o střed, alespoň ne mezi nimi. Jde o vzdálenost od obou. Jsou to dvě podoby téhož, i když ta mnohoučenost může vést k mnohem horším koncům. V antické tradici o sedmi mudrcích je např. Kleobúlovi připisováno varování jak před mnohoučeností, tak před neučeností (Démétrios Falérský u Stobaia III, 1, 172, 6). Zatímco neučenost je privací učenosti, tak mnohoučenost je její nápodobou. Ta nápodoba spočívá v tom, že se stálým přidáváním ‘poznatků’ a pouček snaží dobrat celku, aniž by tušila, že celek je vždy reprezentován každým kontextem každé části, neboť jinak by se ani nemohl ukazovat.
    Neučenost se liší od přirozenosti tím, že nemiluje skrývání. Když ano, tak je všechno v pořádku a jednoduchý člověk může žít svůj prostý život stejně dobře jako mudrc. Jenže společnost davové většiny svádí běžné lidi k něčemu jinému. Plútarchos jinde cituje taky kontext, kterým tento (prý Hérakleitův) výrok opatřil lyrický básník Simonidés, tedy snad ještě v Hérakleitově době:
	‹Simonidés:› 
	Vždyť neučenost je lepší skrývat, jak říká Hérakleitos,
	je to však těžké při zábavě a při víně.
Tehdy totiž neučenost tíhne ke svému projevu, neboť i hloupost se přece musí projevit. V pozdní době se z takového výroku stane morální naučení, jak je vypisuje Stobaios:
	Skrývat neučenost je lepší než se s ní vychloubat.
Toto býval zlomek B 109 Dielsovy edice, který však byl od 6. vydání zrušen.