B 96		(Kahn LXXXVIII)

1	Mrtvoly jsou k vyhození spíše nežli hnůj.

Strabón, Geographica XVI, 26, 784  (+ 3 autoři)

    Mrtvola je to, co zbyde po lidském životě, jehož hodnota zčásti sublimovala v jednotu všeho, zčásti odplynula do koloběhu všeho. Co s takovou věcí? Někomu může připomínat přítele - viz Achilleův slavný nářek nad Patroklem, když se Achilleus nechce vzdát vzhledu jeho mrtvého těla. Takovou připomínkou snad může být něco náležitějšího než zbytek po zastaveném metabolismu průběhového života; než zbytek, který je teď už jenom součástí metabolismů svého okolí, který je na tom podobně jako výkaly - jak by se ostatně dal ten hnůj taky přeložit. Vždyť ani ten, kdo miluje růže také proto, že vadnou, se neobklopí uvadlými růžemi.
    Je to ‘řeč tvrdá’, která krajním způsobem provokuje nejen tradičního, hluboce nábožensky zakotveného člověka, ale stejně tak i pokrytce. Toho možná ještě víc, protože odkrývá jeho rozpaky typu ‘kam s tím’, maskované za povinnou úctu.
    Úcta k mrtvému nebo alespoň složitý pohřební rituál zdůvodněný třeba i strachem z mrtvého, je nejtypičtějším znakem náboženství, který se dá sledovat od hluboce prehistorické doby paleolitu. Patří k elementárním náležitostem lidské kultury skoro stejně tak, jako třeba oheň. Pohřební obřady přetrvávají ještě i tam, kde náboženství vymizelo.
    Co může zakládat úctu k mrtvému tělu, když překonáme strach z duše mrtvých, když překonáme pokušení k získání magických výhod, když se zbavíme lpění na zbytcích tvarů, které něco znamenaly? Zůstává úcta k tomu, čeho je rozdíl mezi živým a mrtvým tělem znakem. Úcta ne pouze k životu, ale i k majestátu všeho toho, uvnitř čeho se ten život odehrává. Úcta k tomu, že význam onoho rozdílu mezi živým a mrtvým tělem není žádným konečným způsobem postižitelný, že jej nevyloží žádná “mnohoučenost”. Je možné se bez takové úcty obejít? Není, alespoň ne pro člověka, který chce zůstat člověkem.
    Hérakleitos takovou úctu neváže na zacházení s mrtvolami. Všichni sice ctí padlé (B 24), ale to má smysl jen jako znak očištění jejich duše zápasem (B 136). Oplakávání mrtvého je přece také znakem toho, že jeho smrt nebyla dovršením, ale i promarněním jeho života (viz nepravý B 127). Je oplakáváním vlastní promarněnosti! Hérakleitos ukazuje jinou podobu úcty k tomu, čím je zakládán náš život. Probuzený vidí všechno vůči horizontu smrti (B 21), takže si slepotu vůči vzájemnostem života a smrti (lidství a božství, probuzení a spánku...) nemusí kompenzovat okázalou manifestací obřadnosti a citů vůči tomu, co po člověku zbylo v koloběhu světa.
    Doxografům je tento zlomek vítanou záminkou k vymýšlení podivných způsobů Hérakleitovy smrti, zvláště přímočaře pak toho, že zemřel v hnoji - A 1, 3; A 1, 4; A 1a; A 1b.