B 98		(Kahn CXI)

1	Duše jsou cítit po Hádu.

Plútarchos, De facie in orbe lunae 28, 943 e

    Tentýž text lze ovšem zrovna tak dobře přeložit takto:
	Duše čichají k Hádu.
Buď duše k Hádu čichají, nebo jím jsou načichlé. Čichání evokuje představu z Odysseie, kde se duše v Hádu sbíhají k obětní krvi, vedeny patrně čichem - nečichají ovšem k Hádu (XI, 36n.). Obě možnosti asociují s Hérakleitovým obrazem duší a výparů (A 11 /2, A 15 /1, A 15 /3) i s představou o výživě duší z výparů těla a potravy nebo i z okolí.
    Hádés je obvykle podsvětní bůh nebo i podsvětí jako celek. Jeho jméno Platón etymologizuje takto (Kratylos 403 a 5-8): “A co se týče jména Hádés (Aidés), většinou je, jak se mi zdá, domněnka, že se tímto jménem označuje jeho neviditelnost (aides), a bojíce se toho jména říkají tomu bohu Plútón (“Boháč”).” To vede např. Bollacka a Wismanna k takovému pochopení našeho zlomku, že duše vlastně čichají k neviditelnému, neboť v něm jsou doma a ožívají. Ač tato etymologie přispívá k pochopení hádovského obrazu, přesto sázíme na jiný výklad zlomku, vzdálenější platónskému odtělesnění.
    Povšimněme si kontextu, ve kterém Plútarchos zlomek cituje. Samozřejmě, že bude specificky plútarchovský, ale něco jej k citování Hérakleitova výroku muselo přimět. Plútarchos sám je také autorem zajímavé a svérázné interpretace Hádu, totiž jako stínu, ne však jen tak ledajakého stínu, nýbrž stínu Země, a to stínu Země při zatmění Luny. Ve spise O tváři v kruhu Luny (943 d-e) říká: “Ohněm se duše pozvedá vzhůru, tak jako  ... . Z jasu (aithér), který obklopuje Lunu, <čerpají duše> napětí (tonos) a sílu. Jejich ochablost a rozptýlenost je posílena <a tím zrušena>, stávají se pevnými a průzračnými. Tak se živí díky těm výparům, které k nim dosahují; a Hérakleitos dobře řekl: B 98.”
    Podle Plútarcha procházejí duše v horním jasu (aithéru) jakousi rekonvalescencí ze všech svých proměn, neboť se tam živí už dobře sublimovanými jasnými výpary. To Plútarchovi asociuje s něčím u Hérakleita, co vyjadřuje tento zlomek. Zřejmě s vlhkou výživou duše (B 12, B 77), s pozemskými a vodními výpary. Duše se živí výpary a ne vždy je dokáže ‘strávit’, sublimovat. Živí se spodními silami, tedy čímsi, co je v živlovém pojetí charakterizováno jako vlhké a chladné. Díky ohni to duše sublimuje, tráví. Živí se proměnlivostí, nevědomými silami; tráví to díky příklonu k jednotě veškerenstva, zjasňuje to vše, zažehává, probouzí se. Přitom ale pořád čerpá z těch spodních sil, a v tomto smyslu snad pořád “čichá k Hádu” a také “je cítit po Hádu”.
    V souladu se spodní povahou potravy duše jsou i spodní touhy, které popisuje zlomek B 14. Ten pak ztotožňuje Dionýsa, který je u lidí vítán jako dárce bujarého života, s Hádem, obávaným a nevítaným bohem. Zdroje života jsou podsvětní. Tím nejsou zneváženy. Zneváženo je pouze mínění běžných lidí o protikladnosti životních sil a říše Hádovy. Duše, která spojuje tenze mnoha různých opozit, včetně vertikální tenze cesty nahoru-dolů (B 60), není pouze výsostná a čistá, nýbrž je některými svými rovinami vždy blízko Hádu. A protože u Hérakleita nemůžeme mluvit o nějakých částech duše, neboť každá diference zakládá protikladnou škálu a nikoliv části, tak jde opět o vertikální polaritu směru hádovského a směru k důmyslné jednotě veškerenstva, k ohňové sublimaci duše, k jasu (osycháním, B 118). A každá polarita je všudypřítomná, každá oddělená část čehokoliv polarizovaného má opět dva póly, ať pochází z kteréhokoliv ‘místa’. Duše je tedy ve své vertikalitě vždy znamenána jasem i Hádem.