B 100		(Kahn XLII A)

1	[Hranice a oběhy:
Slunce,
3	které je jejich dozorcem a strážcem, 
	aby vymezovalo, rozsuzovalo, ukazovalo a vyjevovalo proměny a]
5	doby, které všechno přinášejí,
	[jak říká Hérakleitos,
7	se stává pomocníkem vládce a prvotního boha,
	v nikoli bezcenných a nicotných věcech, nýbrž ve věcech největších a nejdůležitějších.]

Plútarchos, Platonicae quaestiones 8, 4, p. 1007 d

    “Hranice a oběhy” v Plútarchově uvození jsou astronomické termíny, které bychom mohli překládat taky “meze a cykly”. Nejsou to Hérakleitovy výrazy, ale jenom Plútarchovo pojmenování tématu, pod které mu Hérakleitův výrok spadá. Cykly, oběhy jsou především denní a roční. Dál půjde o ten roční. Meze, hranice jsou v ročním oběhu Slunce reprezentovány místy největších deklinací (odchylky od rovníku), tedy slunovraty, kterým na nebi i na zeměkouli (jak u Plútarcha, tak v nové době) odpovídají obratníky, hranice obratů. Plútarchovo pojetí Slunce je zde spíš platónské, jiné než v Hérakleitově zlomku B 94, kde Slunce střeží především svůj vlastní pohyb a svoji cyklickou identitu v proměně (B 6).
    V citovaném Hérakleitově výroku potkáváme záhadné doby, hóry (horai), o kterých se zde nedozvíme nic jiného než to, že všechno přinášejí. Text papyru Derveni (B 3a) sem doplňuje “roční doby”, byť s jiným výrazem pro “doby” (kairos). Od Plútarcha známe tematickou souvislost s hranicemi a oběhy, mezemi a cykly, pokud rozumí Hérakleitovu výroku adekvátně. Správná je nejspíš první myslitelná asociace: roční doby. Zvlášť když v jiném spise Plútarchos s odkazem na Hérakleita říká:
	“Všechno, co doby přinášejí a země živí.”	 (Kahn XLII B)
Mohli bychom překládat také: “... a země vydává.”
    Doby, hóry všechno přinášejí a země se toho ujímá, nebo to dokonce rodí, jako kdyby tím byla těhotná. V takovém kontextu by doby mohly znamenat žně, což je taky jeden z významů tohoto slova. Výraz hóra však může znamenat taky dobu k něčemu příhodnou nebo i jakousi “dobu rozpuku”, příležitost k něčemu (jako později častější slovo kairos). Užívá se třeba i ve významu “mládí”. Běžně znamená “hodinu” jako určitou denní nebo noční dobu a teprve druhotně i hodinu jako délku časového trvání. Spojení doby, které všechno přinášejí, je tedy téměř pleonasmem, neboť to přinášení příležitosti už nese v sobě i výraz hóra samotný. Je to jakási kvalita času, způsob uchystání světa k něčemu, co se ve světaběhu právě otevírá. Na který z významů slova hóra však máme při výklad zlomku vsadit? Zdálo by se, že na “roční doby”. Kromě citovaných míst se za to přimlouvá i výklad u Díogena Laertia:
    “Den a noc, měsíce, doby a roky, také deště a větry a vše, co je tomu podobné, vzniká podle rozdílných výparů. Neboť když jasný výpar vzplane v kruhu Slunce, působí den, zatímco když nabude převahy opačný ‹výpar›, způsobuje noc. A vzrůst tepla z jasného výparu dělá léto, zatímco převaha vlhkosti z výparu temného způsobuje zimu. V souvislosti s tím pak vykládá i původ ostatního.”
    Zdálo by se, že teď už výroku rozumíme. Doby, hóry, jsou především roční doby. Různá roční období k sobě patří stejným způsobem jako den a noc. Rozumíme souvislosti se Sluncem i s výpary. O náležitosti výkladu Díogena Laertia opravdu nepochybujeme. Z Plútarchova kontextu je pochopitelná souvislost dob s ročním oběhem Slunce mezi hraničními místy zodiaku. Zůstávají však podezřelé dvě okolnosti: Antické spory o počet hór - a jejich výsostný až božský statut. Obojí může přispět k porozumění výroku.

    My máme roční doby čtyři, ví to každé dítě. Takový popis je samozřejmý nejpozději od římské doby. Navíc by se zdálo, že se takové sudé číslo bude hodit k Hérakleitovu obapolnému myšlení, neboť by ty doby byly dobře popsatelné kombinací dvou archaických dipólů živlových kvalit (B 126), jak to ostatně nejméně dvě tisíciletí dělají třeba astrologové. Jenže na podnebí většiny Řecka se takový popis zrovna nehodí. I soudobá klimatologie tam rozlišuje roční doby tři: doba květu a zrání, doba horka a sucha, doba zimy a dešťů. Takový popis je velmi starobylý a je kontextem nejrůznějších triád. Zvláště ona “doba horka a sucha”, etésiai, theros, charakterizovaná silným suchým severozápadním (!) větrem při horkém počasí a naprosto jasné obloze, vyzývala k nějakému výkladu. Tradice doložitelná od Hérodota (Thalés A 16 /1) připisuje Thalétovi , že tyto “každoroční” větry (od toho jejich pojmenování), určil jako příčinu jiného podivného jevu, totiž nilských záplav, které také přicházejí v naprosto suchém létě (A 1, 37):
    “Záplavy na Nilu nastávají vzdouváním jeho proudu, které působí protisměrný pasát.”
To sice není dobré vysvětlení egyptských záplav, ale proč nezkusit spojit jevy, jejichž společným jmenovatelem je naprostý protiklad jejich vlastností tak a období, kdy oproti očekávání nastávají. Vznikem pasátu se vědecky zabývá Aristotelés v Meteorologikách a tuto tradici nakonec shrnuje Suidův byzantský Lexikon:
    “Etésie: Větry vanoucí každoročně. Vanou na vrcholu období horka, protože Slunce, když je výše a severněji od jižních míst, rozpouští vody, které jsou na severu. Tyto rozpuštěné vody se pak zvedají, stávají se vanutím a z toho vzniká pasát, který se žene od severu k jihu.”
    To je celkem rozumné vysvětlení vzniku pasátu, pokud si za ono “rozpouštění vody” dosadíme náležitě podle smyslu její vypařování - a pokud budeme vodní páru po starém způsobu považovat za vzduch, nakolik je neviditelná, dokonale rozpuštěná ve vzduchu a nesráží se, dokonce za vzduch, který je díky své slušné teplotě relativně suchý.
    Nápadnost jevu etésie občas vede i k jejímu použití jako názvu roční doby běžněji zvané theros, “horko, léto, žně”, tedy červen až říjen (žně jsou v červnu). Etésiovému větru se připisuje zrání vína, které zčásti spíše schne. Teprve s příchodem dešťů se příroda znovu zazelená. Takové klimatické poměry těžko popisovat evropským schématem, zato přímo vyzývají k vnímání protipólů jako hybatelů všeho dění. Tím se nechceme hlásit k tradici religionistického ‘naturismu’, nýbrž pouze upozorňujeme na opomíjený kontext, který je při Hérakleitově důrazu na prožívanou zkušenost třeba vzít vážně v potaz. I milétský výklad koloběhu vody, na který Hérakleitos navazuje, je koncipován uvnitř takovéto zkušenosti.
    Další podstatný kontext dob je povahy náboženské, mytologické. Doby, hóry jsou považovány také za bohyně, tedy za Hóry, kterým ona roční období odpovídají. Jsou samozřejmě tři, alespoň v Iónii a v Athénách: Eunomia (Pořádek, dobré zvyky), Diké (Spravedlnost, řád, právo) a Eiréné (Mír, pokoj). Údaj Slovníku antické kutury (Praha 1974), podle něhož “u Hésioda mají Hóry etické hodnoty: Auxó, Thalló a Karpó” se nám nepodařilo ověřit. Bohužel tedy nemáme přímý doklad pro přiřazení “růstu, květu a sklizně” ke jménům jednotlivých Hór. Jakožto bohyně mají Hóry vznešené rodiče, pocházejí od Dia a prastaré bohyně Themis, věštné i spravedlivé. Od těchže rodičů bývají odvozovány i tři Moiry, pokud nejsou dcerami Ananké (Nutnosti ) nebo i jiných mocností.
    100. 5
    Pochopení toho, jak v našem zlomku doby všechno přinášejí se nám zkomplikovalo jejich lichým počtem a božstvím. Místo čtyřech astronomicky pochopených fází času, geometrizovaného ročním cyklem Slunce, teď potkáváme tři bohyně. Pokud Hóry pochopíme analogicky s Moirami, tak jedna dění začíná, druhá rozvíjí a třetí uzavírá. Nemáme teď tváří v tvář struktuře odvíjení časnosti zapomenout na geometrii zdánlivého pohybu Slunce jako na onu “míru pohybu”, která zakládá čas? Vezmeme-li vážně výrok B 6 o ustavičné proměně a sebeobnově Slunce, tak přímo musíme! Pak se teprve budeme moci zpětně podívat i na to, jak se v rámci odvíjení časnosti obnovuje Slunce, kudy se přitom pohybuje a jak tím viditelně značí vše ostatní, co Hóry přinášejí.
    Hóry přinášejí všechno. To je analogické obratům ohně ve zlomku B 31. Cyklus se otevírá krokem do bezbřehé mnohosti, vlhké a chladné příležitosti vznikání. Tím je umožněn i obrat k pevným dimenzím pozemského života. A cyklus se uzavírá návratem, směrem “nahoru”. Tak tomu je ve zlomku B 31 a nechceme spekulovat o tom, která ta Hóra je která, nechceme z nich dělat “bohyně ročních dob”, byť i těmi se staly. Podstatnější je totiž to, že nemusí jít nutně právě a jenom o roční doby, ale o fáze cyklu, který se může manifestovat v kterékoliv časové, tedy přirozeně cyklické struktuře. Tatáž struktura se manifestuje v cyklu dne a noci, v průběhu lidského života a často i v jednotlivém duševním jevu.
    Vedle živlových a jim podobných dipólů, které jsou vždy založeny jednoduchou relační diferencí, jsou Hóry dalším hlediskem na strukturu cyklu a strukturu cesty nahoru-dolů (B 60). Zatímco ony jednoduché relace (typu horké - chladné) umožňují dobrý vhled do principu rovnováhy a tím i míry proměn, tak Hóry ukazují svébytnost každé “příležitosti k”. Cyklicky se sice střídají, ale přinášejí vždy možnosti, které se už uvnitř cyklu neopakují - a každý ten cyklus zase může být celý pochopen taky jako určitá hóra. Hóry vládnou všemu jako kvality příležitosti určitých proměn. Jejich cyklus zajišťuje, že běh světa se nezastaví, ale každá z těch příležitostí je svým způsobem neopakovatelná jako vstup do řeky (B 91).
    Hóry všechno přinášejí nejspíše podobným způsobem, jakým ve zlomku B 93 Apollón vládne delfské věštírně, “naznačují, dávají pokyn, označují”. Jsou znaky průběhu dění světa. Znaky toho, že pohyb kvalit se ve všech těch mnoha jednoduchých škálách protikladů děje taky ještě takovýmto způsobem, že je uceleným světaběhem. Hóra značí třeba to, že je léto. Nebo ráno. Nebo se dokončuje nějaká práce. Nebo se narodilo dítě. To vše má i svůj opak v rámci cyklu. To vše se dá popisovat řadou diferencí, rozčlenění. Ale svébytnost doby je svébytným jevem. Hóry jsou jménem pro celostní a synchronistní děj. Jsou dalším hlediskem projevů důmyslu, který všechno řídí opravdu “skrze všechno” (B 41).
    Hóry přinášejí celostní kontextuální kvality. Jejich součástí jsou dispozice k řadě pohybů, prožitků a jevů. K nim patří i to, že v letní poledne Slunce jasně svítí skoro nad hlavou, stojí v oblasti Raka nebo Lva, je horko, začíná vát etésie, bodláčí je oranžově suché, je po žních a začíná zrát víno. Podle každého z těch jevů to léto rozpoznáme a víme, k čemu to léto dává příležitost a k čemu ne. To Hóry přinášejí. Pozice Slunce je ale zvlášť dobrým rozpoznávacím znamením, protože je odevšad vidět, dokonce i tam, kde nezraje víno. Slunce je zvlášť dobré znamení, protože se vždy samo rekonstituuje “z nejjasnějších výparů”. Slunce dává světlo a hřeje. Slunce je reprezentací cyklicky plápolajícího vždyživého ohně (B 30), jako je jeho reprezentací i veškerenstvo jakožto společné, ve vztahu k jednomu. Nad působností Hór stojí už jenom znaky toho, že svět je společný, čitelný vždy jako jeden: obě Medvědice, nebeský pól, Arktúros (viz B 16, B 120, B 126a) a snad i Hlava Draka, kde je pól ekliptiky a precese.
    Zbývá tedy vyložit, jak se k sobě má vláda Slunce a projevy Hór. Nezdá se, že by Slunce vládlo Hórám nebo naopak Hóry Slunci. Hóry i cesta Slunce se ustavují společným dějem, který je však dobře srozumitelný. Začneme o žních (začátkem června), když se Slunce na své cestě na sever od rovníku blíží obratníku Raka. Každé poledne je na obloze výš a výš, je stále větší horko. Světu by časem hrozilo vysušení a spálení, kdyby to takhle šlo pořád dál a dál. Slunce jasně plane, takže jeho žár stravuje i hutné (temné a chladné) vlhkosti severních končin Ókeanu. Tím se ovšem množství vody stává součástí atmosféry. Současně si Slunce na svém současném místě spotřebovalo už hodně potravy. Proto obrátí svůj pohyb na jih jako stádo kočující za další potravou. U nás se tedy začne ochlazovat a chladnoucí atmosféra v sobě neudrží všechnu tu vydestilovanou vodu, začne doba dešťů. Mezitím ovšem Slunce dojde na obratník Kozoroha, kde se stane totéž, takže se vypraví zase na sever. Od zimního slunovratu svítí víc a víc, až Arktúros ohlásí začátek jara, doby květu a zrání (B 120). A tak dál a dokola. Slunce nepřekročí míru (B 94), Hóry se střídají, ale pokaždé jsou jiné, podobně jako každý jiný den (B 106). Nemá cenu se ptát, co je čeho příčinou, zda Slunce, Hóry, Arktúros nebo Medvědice. Jedno se děje skrze druhé, jedno značí druhé.