B 102		(Kahn LXVIII)

1	Bohu je všechno krásné, dobré a řádné;
	lidé však pokládají něco za neřádné, něco za řádné.

Porfyrios, Quaestionem homericarum ad Iliadem pertinentiam reliquaiae, ad IV, 4 (I, 69, 6 Schr. = p. 445 Erbse)

    Na světě je naštěstí spousta věcí, které pokládáme za krásné. Ale něco se nám taky nelíbí a něčeho se dokonce štítíme. Proč je Bůh trpí, proč toleruje i leccos nepohledného nebo zapáchajícího? Na světě je i spousta věcí, které považujeme za dobré (eticky), ale co třeba obtížný hmyz a paraziti? Svět běží v lecčems řádně. Je však zemětřesení, které zničí město i s lidmi a zvířaty, také řádné? A co těžké nemoci, které přinášejí utrpení, dokonce i dětem? A co podvodníci, zloději nebo dokonce vrahové? Jak se na to Bůh může dívat? Jak to ti bohové spravují svět? Z podobných otázek vznikl i nejbezbožnější obor filosofie a theologie, totiž theodicea, lidský pokus o ‘ospravedlnění Boha’ z toho, že nám Bůh sám ani svět nejdou tak úplně na ruku a podle naší libosti. Takový pokus ovšem předpokládá nejen značnou míru bezbožnosti, neboť vychází z poměřování božství našimi měřítky, ale ještě velkou dávku pokrytectví, pokud se tváří jako obrana náboženství. Náboženské pokrytce - ať už se deklarují jako ctitelé řeckých bohů, křesťané, muslimové nebo ateisté - pohoršuje to, že svět neběží podle jejich přání. Takového Boha by přece chtěli, rozumného a spravedlivého. Ti rádoby zbožní se stydí přiznat to, že Bůh takový nejspíš není, takže předstírají, že takový je a vymýšlejí k tomu mnohá chytráctví, která nás mají přesvědčit, že takový je. Ti ostatní si zase škodolibě užívají všech odkazů na to, že to tak není, často ze závisti vůči většímu pokrytectví těch předešlých. Náš zlomek vypadá trochu jako takováto obrana božství, trochu jako estetická a morální relativizace všeho. Není ovšem ničím z toho, neboť proměňuje i obvyklé pojetí zbožnosti a ne pouze těch hodnot, které vyslovuje.
    Lidé většinou vědí, že některé věci nemají dělat, protože by se tím dostávali mimo řád. Nespravedlivé činy by jejich původce ukázaly jako nespravedlivého. Většinou lidé vnímají i to, že nespravedlivé nebo neřádné (adika) činy nejsou dobré ani krásné. Třeba zabít člověka. Kdo by něco takového dělal, dokonce tak, že by to považoval za dobré a že by se mu to líbilo, ten by byl právem považován za nebezpečného šílence. Mnohé nespravedlivé činy se nám už ale nezdají být tak vyloučené, i když je třeba sami neděláme, aspoň ne moc. Vždyť přijít ‘šikovně’ k nějaké pěkné věci by mohlo být dobré a bylo by to krásné. A kdybychom neměli na očích toho člověka, kterého jsme o tu věc připravili - zvlášť kdyby ta věc původně ani neměla jednoho určitého pána - tak by krása zisku a dobro jeho užívání ani nebyly zkaleny konkrétní křivdou. Navíc nemusí jít jenom o věci. Je mnoho myslitelných způsobů, jak si při troše rozvolnění řádu užít něčeho v té chvíli krásného, aniž by to muselo někoho viditelně poškozovat. Proč to teda neděláme běžně a pořád? Brání nám jenom pokrytectví typu ‘co by tomu řekli lidi’? No co by řekli, vždyť jsou na tom taky tak. Bránit nám však může instinkt, varující před rozkladem společenského řádu a také instinkt náboženský. Je to moudré?
    Bránit nám může třeba rozumná úvaha o vzájemnosti. “Co nechceš, aby jiní dělali tobě, nedělej ty jim.” Slavný kantovský imperativ: “Jednej tak, aby se to mohlo stát obecným zákonem.” Tedy ohled na společné jako reciprocita, jako ‘bumerang’ skutků. Máme přirozenou tendenci vztahovat tento ohled jenom na ty bytosti, které se mohou alespoň potenciálně ozvat naší lidskou řečí, zvláště tou naší vlastní, mateřskou. Zabití komára ani prasete není vražda a poražení stromu nebo těžba písku není krádež, pokud to není na cizím - a zvlášť Hérakleitos nebývá podezříván zrovna z všeobecného pacifismu. Mohli bychom se tedy s lidmi v našem okolí (v obci, polis) domluvit na tom, že za měřítko řádnosti skutků budeme považovat možnou reciprocitu dovoleného jednání. Pokud zůstaneme u jmenovaných příkladů, tak je taková dohoda často dobře možná a mnohdy může mít dokonce idylický charakter sousedské výpomoci. Společenský řád taková dohoda spíše posiluje, neboť každá vzájemnost svými kontexty otevírá “společný” prostor (B 114). Náboženský řád je sám ustaven vzájemností bohů a lidí (B 62), byť v něčem asymetrickou, což má za následek i to, že s bohy bývá dost obtížná domluva. Ale našim domluvám o většině běžných věcí by nebránili moc často. Pouze by trvali na některých postupech, třeba náležitostech obětí, což by sice oblast všedního života také v mnohém určovalo, ale ponechávalo by to i dost velký prostor k našim vzájemným lidským dohodám. Oni by bohové byli dotčeni spíš tím, že se zařizujeme takhle po svém, jako kdyby veškerý řád, včetně společenského, už neměl být odrazem řádu náboženského. Našli by se však mezi bohy snad i tací, kterým by se naše samostatná přičinlivost ve věci shody líbila, a právě k takovým se každá obec vždycky obrací (v Řecku hlavně k Athéně a Apollónovi). Mnohé dohody jsou přece možné právě jako výraz řádu.
    Většina různých náboženství umožňuje vzájemné dohody mezi lidmi, i když část jich hned oktrojuje. Tak třeba nemůžeme sjednat dohodu o tom, že se nebudeme zdržovat složitými obětními obřady ani pohřby (B 96), protože ji skoro každé náboženství zakazuje pod hrozbou těžké sankce. Je pozoruhodné, že většina takových konfliktů mezi možnostmi náboženství a možnostmi našich dohod se týká mezí lidského života: rození a smrti. Dovnitř běžné životní sféry se to ovšem dostává hlavně v podobě konfliktu mezi náboženským a ‘světským’ pohledem na to, co uvnitř života vztah života a smrti manifestuje, totiž na sex. Ostatně, sexuální provinění měl na mysli i Kléméns Alexandrijský, když citoval Hérakleitův výrok B 16: “Jak by se mohl někdo skrýt tomu, co nikdy nezapadá?”
    Lidé něco pokládají za dobré (krásné, řádné atd.) a něco ne; podle svého rozumu a svého vkusu, ale přitom chtějí nemožné. Na jedné straně by chtěli, aby ta jejich hlediska byla ta správná, tedy božsky garantovaná. Na druhé straně by chtěli, aby si leccos z nich mohli dohodnout po svém. Tyto dvě tenze jsou jen zdánlivě opačné, neboť obě jsou výrazem toho, že má být po našem, a ještě má být potvrzeno, že je to dobře. Nejlépe tomu odpovídá rozumný bůh (třeba deistický), který se ale zase špatně ospravedlňuje. Lidé chtějí nemožné i z jiného hlediska. Chtěli by si trochu užít, občas se třeba i na chvíli ‘schovat před vševidoucím okem’, ale současně moc stojí o takové ‘oko’ a spíše žehrají na pomalost a nejistotu ‘božích mlýnů’. Je lhostejné, jestli tomu budeme říkat touha hříšníků po spravedlnosti nebo závist vůči těm, kdo ze světa urvali víc a bezohledněji. Vždy je tady potřeba morálního hodnocení, které však vyvolává také odpor nebo strach. Lidé třeba chtějí překonat ‘bariéry tradičních předsudků’, ale současně by chtěli, aby řád světa zůstal přehledný a spolehlivý.
    To vše je u nás lidí pochopitelné. Vždyť pro nás je něco takové a něco onaké. Bohu je však všechno krásné, dobré a řádné. Ne proto, že by měl menší požadavky, nebo že by byl tolerantnější než my lidé. Z hlediska celku ale věci vypadají jinak a není důvod je rozčleňovat těmi způsoby, jakými to my lidé děláme. Samo o sobě není nic krásné nebo ošklivé, nízké nebo vysoké. Vždy je takové jenom v relaci k něčemu jinému a z nějakého hlediska. Je mnoho hledisek, ze kterých je takové rozlišování velice na místě, ale není nic, co by z jiného hlediska nemělo svoji vznešenost. Nejen, že rozlišení na “dobré” a “zlé” je plně dílem lidským, ale lidským dílem je i rozpad každého z těch námi zakoušených pólů na mnoho různých dimenzí, např. na krásné a hnusné, spravedlivé a křivdící. Bohu je všechno synonymické, jak na to poukazuje i formulace výroku, když souřadně vyslovuje kala, agatha, dikaia a umocňuje tak téměř synonymické významy jednotlivých výrazů.
    Takové pojetí neslouží k ospravedlnění Boha. Je přece mimo lidské představy spravedlnosti. A už vůbec neslouží k ospravedlnění naší libovůle. My lidé nejsme Bůh a nám je proto rozlišování náležité (B 1.8), neboť jedině skrze ně se můžeme v mnohosti neztratit. Jenže my místo toho buď rozlišujeme jinak než podle přirozenosti - nebo nerozlišujeme vůbec. Buď chceme mít předpisy - morální a přírodní zákony - nebo chceme jednat po svém a bezohledně, jako ve snu nebo v opilosti. Rigidnost morálky i lhostejnost vůči ní jsou jenom různou podobou nenáležitého rozlišování a slepoty i hluchoty vůči přirozenosti všeho, co potkáváme, i vůči vlastní přirozenosti. Každá ideologie i každý podvodník umí zformulovat takové pojetí naší údajné ‘přirozenosti’, aby z ní jejich skutky, rady nebo zákazy náležitě vyplývaly. A nespravedlnost zasluhuje odplatu, která je součástí řádu. Jenže v božském řízení je tomu jinak, protože je tomu jinak už v božském pohledu. A naše zákony mají být živeny jedním božským (B 114).